ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 392/1609/23

провадження № 22-ц/4809/511/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області (суддя Кавун Т. В.) від 01.10.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

14.09.2023 ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Неверчак Євген Борисович, звернувся до Маловисківського районного суду Кіровоградської області з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь відшкодування завданої йому моральної шкоди в сумі 300 000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач тривалий час працював на Смолінській шахті ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у шкідливих умовах праці. Під впливом шкідливих факторів, у нього виникло професійне захворювання, що підтверджено рішенням лікарської експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 02.04.2020 № 628.

24.01.2020 з ініціативи роботодавця він був звільнений з роботи у зв`язку з виявленою його невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП України).

Висновком МСЕК від 12.05.2020 йому було встановлено 60 % втрати працездатності та третю групу інвалідності.

Згодом стан здоров`я позивача погіршився, що рішенням лікарської експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 30.05.2023 № 592.

Висновком МСЕК від 20.06.2023 йому було встановлено 80 % втрати працездатності та другу групу інвалідності.

Через професійні захворювання, втрату працездатності та інвалідність він переживає моральні страждання, які пов`язані з постійним болем, фізичними і душевними стражданнями, порушенням нормальної життєдіяльності, втратою можливості працювати й заробляти собі на життя, постійним наглядом лікарів та необхідністю проходженням лікування. Крім того, у нього на утриманні знаходиться неповнолітній син ОСОБА_2 . Позивач постійно перебуває в стресовому стані через втрату здоров`я та інші наслідки, що негативно впливають на його нервовий стан та завдають моральних страждань.

2.Короткий зміст рішення суду

Маловисківський районний суд Кіровоградської області рішенням від 01.10.2024 позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнив повністю, стягнувз відповідача на його користь 300000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Крім того, суд стягнув з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 3000,00 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що у справі позивач довів факт заподіяння відповідачем йому моральної шкоди у зв`язку з порушенням законодавства про охорону праці та спричиненим цим професійним захворюванням, стійкою втратою 80% професійної працездатності та настання інвалідності. Суд вважав, що вина за завдану позивачу моральну шкоду лежить на відповідачу, який не забезпечив безпечних умов праці позивача. Суд погодився з доводами позивача, що завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню одноразово у грошовій формі в сумі 300000,00 грн, вказавши, що вона не є оподатковуваним доходом позивача.

Поряд з цим суд відхилив заперечення відповідача проти позову, які полягали в тому, що вини відповідача у завдані позивачу шкоди здоров`ю та моральних стражданнях немає, а позивач вже використав своє право на одноразове відшкодування відповідачем завданої йому моральної шкоди, уклавши з відповідачем відповідний договір.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач у справі Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Маловисківський районний суд Кіровоградської області від 01.10.2024 у справі № 392/1609/23 й просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апелянт вказав, що рішення суду він оскаржує з тих підстав, що суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, обставини цієї справи вказують на відсутність протиправності дій відповідача, як обов`язкового елементу складу правопорушення, за яке може наставати відповідальність роботодавця перед працівником за завдану моральну шкоду. Позивач був обізнаний про шкідливі умови праці, проте з власної волі виконував роботу в таких умовах.

Апелянт також висловив думку про те, що присуджене судом позивачу грошове відшкодування в сумі 300000,00 грн не відповідає вимогам розумності та справедливості з огляду на завдану шкоду так, як позивач не позбувся можливості реалізувати право на працю.

Крім того, місцевий суд не врахував ту обставину, що 07.05.2020 між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 був укладений договір № 18/463 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням в сумі 7000,00 грн, який був виконаний відповідачем у червні 2020 року. З огляду на те, що за загальним правилом моральна шкода одноразово, позивач не має права повторно вимагати від відповідача відшкодування.

4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який до суду апеляційної інстанції подав представник позивача адвокат Неверчак Є. Б., викладено заперечення проти вимог апелянта. Зокрема, у відзиві йдеться про те, що згідно з доказами у справі саме відповідач допустив перевищення гранично допустимого рівня шкідливих факторів, які негативно вплинули на здоров`я позивача, тобто не виконав покладений на нього нормами ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» обов`язок створити безпечні для працівника умови праці. Через невиконання відповідачем такого свого обов`язку, для позивача настали негативні наслідки, зокрема він зазнає моральних страждань, а тому обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на відповідача.

5.Короткий зміст розгляду справи у судовому засіданні 02.04.2025

Позивач та його представник повідомлені належним чином (згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України) про час, дату та місце розгляду справи, але у призначений час в судове засідання не з`явилися. Проте 26.03.2025 до Кропивницького апеляційного суду надійшла заява представника позивача у справі адвоката Неверчака Є. Б. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідач у справі повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але у призначений час його повноважений представник у судове засідання не з`явилися.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до правової позиції, яку Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

ОСОБА_1 з 14.07.1998 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», зокрема, продовж 21 року 11 місяців та 16 днів працював на роботах в підземних умовах в умовах впливу шкідливих факторів (учень гірника підземного, гірник підземний, роздавальник вибухових матеріалів підземний, гірник очисного забою підземний, заступник начальника підземної дільниці, начальник підземної дільниці, майстер гірничий підземної дільниці, учень гірника очисного забою підземної дільниці).

24.01.2020 наказом ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» № 108 о/с звільнено ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню цієї роботи, що підтверджується відомостями у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.04.2020, причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є особливості виробничого процесу в умовах дії шкідливих виробничих факторів, тривалий термін роботи в умовах тяжкої фізичної праці, пилу та виробничого шуму на Смолінській шахті ДП Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

07.05.2020 між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 укладено договір № 18/463 про відшкодування моральної шкоди, відповідно до умов якого сторони погодили суму грошового компенсації за завдану моральну шкоду, яку завдано позивачу 7000,00 грн, як виплату одноразової грошової компенсації, а відповідно до платіжного доручення № 1374 від 01.06.2020 здійснено її виплату, не є на думку суду підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно з висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 02.04.2020 № 628 захворювання ОСОБА_1 виникло внаслідок роботи в шкідливих умовах праці визнано як професійні захворювання.

Висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність хронічного професійного захворювання від 30.05.2023, протокол №592, підтверджено раніше встановленого діагнозу хронічного професійного захворювання.

12.05.2020 ОСОБА_1 висновком огляду бюро МСЕК м. Кропивницький встановлено 60 % втрати працездатності з 08.05.2020 та третю групу інвалідності.

20.06.2023 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності та 80 % втрати працездатності з 18.06.2023.

Після звільнення з роботи, ОСОБА_1 продовжує лікування, зокрема в КНП «Смолінський ЦПМСД» Смолінської селищної ради, а також проходить реабілітацію за індивідуальними програмами та звернення до ТОВ «Український центр томотерапії», ТОВ «МДЦ Експерт-Кіровоград», ТОВ «МРТ ЕЛІТ».

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела, правові висновки судів щодо правозастосування

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Згідно з ч. 8 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно зі ст. 12 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) надано роз`яснення про те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

У цій справі предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу професійним захворюванням, втратою професійної працездатності та інвалідністю, пов`язаними з виконанням ним трудових обов`язків на підземних роботах Смолінської шахти ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

Відповідно до змісту наведених вище за текстом цієї постанови норм законодавства відшкодування моральної шкоди провадиться роботодавцем, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за сукупності умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. При цьому відсутність заборон з боку органів охорони праці на роботу в небезпечних і шкідливих для здоров`я умах праці не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду завдану здоров`ю працівника під час виконання ним трудових обов`язків.

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для її правильного вирішення, й дійшов обґрунтованого висновку, що до виникнення професійного захворювання у позивача, часткової втрати ним працездатності й інвалідності призвело незабезпечення роботодавцем (відповідачем) безпечних і здорових умов праці, а також, що існують передбачені законом підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу.

За визначенням, наведеним у п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлено виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Факт наявності у ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання (радикулопатія попереково-крижова, хронічне обстуктивне захворювання легень першої стадії, легенева недостатність першого-другого ступеня, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня) підтверджено медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Українського науково-дослідного інституту промислової медицини» від 02.04.2020 № 628 (а. с. 25 27), актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.04.2020 (а. с. 14 17), інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання від 17.01.2020 № 15-20-03/421-20 (а. с. 31 46).

Наявність у позивача професійного захворювання повторно підтверджена медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Українського науково-дослідного інституту промислової медицини» від 30.05.2023 (а. с. 28 30).

Крім того, наявними у справі доказами, які передбачені ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, доведено, що професійне захворювання позивача спричинило втрату працездатності, ступінь якого станом на 12.05.2020 становив 60% (а. с. 9 10).

Як встановив місцевий суд, 20.06.2023 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності та 80 % втрати працездатності з 18.06.2023.

Вказаними доказами підтверджено, що причиною професійного захворювання є особливості виробничого процесу в умовах дії шкідливих виробничих факторів, тривалий термін роботи в умовах тяжкої фізичної праці, пилу та виробничого шуму на Смолінській шахті ДП Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

Доводи апелянта про те, що позивач добровільно обрав собі роботу, знаючи про наявність шкідливих факторів, не звільняє роботодавця від обов`язку створити безпечні і нешкідливі умови праці, встановлений ст. 153 КЗпП України, ст. ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці».

При цьому відповідач не довів, що умови праці позивача були нешкідливі, а виникле у нього захворювання не пов`язано з виробничими факторами.

Очевидно, що професійне захворювання, зокрема його тяжкість і тривалість, спричинена ним втрата працездатності, інвалідність істотно впливають на життя людини, можливість реалізації нею своїх прав та інтересів, що завдає морального страждання.

Крім того, факт заподіяння позивачу моральної шкоди раніше визнавався відповідачем у справі, що підтверджується укладеним між ними договором про відшкодування моральної шкоди від 07.05.2020 № 18/463 (а. с. 90 91).

Щодо доводів апелянта про відсутність у позивача права на повторне відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 07.05.2020 між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» і ОСОБА_1 був укладений договір № 18/463 про відшкодування моральної шкоди, умовами якого передбачено, що ДП «Схід ГЗК» сплачує одноразову грошову виплату ОСОБА_1 у розмірі 7000,00 грн з вирахуванням податків та обов`язкових платежів, як відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманого професійного захворювання за період 09.11.1998 - 24.01.2020.

Відповідач також надав до суду доказ того, що своє зобов`язання перед ОСОБА_1 , передбачене договором від 07.05.2020 № 18/463 він виконав 01.06.2020 (а. с. 92), що позивачем не заперечується.

Місцевий суд відхилив цей аргумент відповідача, вказавши, що визначений договором розмір відшкодування не відповідає глибині морального страждання відповідача, особливо після того, як 15.06.2023 МСЕК встановила вищий ступінь втрати працездатності позивача (з 60% до 80 %).

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц сформульовано висновок про те, що тлумачення положень ст. ст. 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює цивільні права вільно, на власний розсуд.

Якщо потерпілий досягнув домовленості з особою, відповідальною за завдану йому шкоду, про відшкодування це право обох учасників таких правовідносин.

З огляду на принцип свободи договору, а також те, що договір є універсальним регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків, у договорі про відшкодування шкоди сторони можуть на власний розсуд визначити підстави відшкодування шкоди (факти заподіяння шкоди), спосіб, розмір та строк компенсації тощо.

Такий правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, договір є обов`язковим для сторін і підлягає виконанню, а одностороння відмова від узгодженого сторонами в договорі зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такі висновки можна зробити зі змісту норм ст. 204, ст. 525, ст. 615, 629 ЦК України.

Суд не має повноваження довільно втручатися у договір, крім випадків передбачених законом (наприклад, визнання оспорюваного договору недійсним, ігнорування нікчемного договору, розірвання договору або його зміна на вимогу однієї зі сторін).

Отже, якщо між заподіювачем моральної шкоди і потерпілою особою укладено договір, в якому сторони дійшли згоди щодо підстави, розміру, способу, строків компенсації моральної шкоди, й цей договір виконується, то потерпілий не має підстав для звернення до суду задля отримання повторної компенсації потерпілий немає.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, якщо потерпілий один раз отримав відшкодування завданої йому моральної шкоди, повторно він може висувати свої вимоги лише, якщо таке право передбачене законом або договором.

У відповіді на відзив на позовну заяву (а. с. 95 99), а також у відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що він уклав з відповідачем договір від 07.05.2020 № 18/463 про відшкодування моральної шкоди перебуваючи під тиском роботодавця.

Проте доказів того, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі надав. Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги цей контраргумент позивача, а той не оскаржив рішення суду в цій частині.

Однак, визнавши, що визначений сторонами в договорі розмір відшкодування не відповідає глибині моральних страждань позивача, суд фактично втрутився у договірні відносини сторін, не навівши правових підстав для цього, адже закон не визначає мінімального або максимального розміру відшкодування для таких випадків, тож сторони керувалися загальними засадами справедливості та розумності, визначивши розмір компенсації на власний за взаємною згодою.

При цьому суд не врахував, що позивач не оспорив дійсність цього договору, не вимагав зміни його умов в частині розрішу відшкодування або розірвання.

Стосовно того, що після виконання відповідачем договору від 07.05.2020 № 18/463 про відшкодування моральної шкоди стан здоров`я позивача погіршився, а ступінь втрати працездатності збільшився, що встановлено МСЕК 20.06.2023, то варто врахувати, що закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві на підставі висновку МСЕК, немає та не було.

Подібний висновок сформульовано в п. 64 постанови Великої Палати Верховного Сулу від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц.

Таким чином не сторони не були обмежені у праві встановити факт завдання позивачу моральної шкоди на підставі відомих їм обставин з урахуванням характеру порушення з боку роботодавця та професійного захворювання працівника, яке він отримав у зв`язку із шкідливими факторами виконуваної роботи тощо

Крім того, моральна шкода заподіяна позивачу через неналежні умови його праці, однак трудовий договір з позивачем був розірваний 24.01.2020.

Оскільки ні законом, ні умовами укладеного між сторонами договору від 07.05.2020 № 18/463 не передбачено, що відшкодування моральної шкоди може здійснюватися інакше, ніж одноразово, а також враховуючи, що один раз грошове відшкодування за завдану шкоду позивач вже отримав, тому, відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, його позов не ґрунтується на законі й задоволенню не підлягає.

Висновки суду першої інстанції, викладені в мотивувальній частині рішення, не відповідають обставинам справи, а саме рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме без застосування ч. 5 ст. 23 ЦК України.

Враховуючи, що колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, тому немає необхідності в оцінці доводів апеляційної скарги про оподаткування суми компенсації за завдану моральну шкоду.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованості та незаконності оскаржуваного рішення суду першої інстанції знайшли своє частково підтвердження.

10.Про судові витрати

Так, як позивач звільнений від судового збору на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 3600,00 грн (а. с. 226) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01.10.2024 від 07.05.2024 скасувати й ухвалити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Державному підприємству «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (код юридичної особи у Єдиному державному реєстрі: 14309787) сплачений судовий збір в сумі 3600,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.05.2025.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко