Провадження № 2/947/3389/25
УХВАЛА

13.05.2025 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Луняченка В.О. ,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про призначення відповідачам покарання за побиття та нанесення легких тілесних ушкоджень в складі групи осіб, образ, у тому числі на антиукраїнському націоналістичному ґрунті, погроз життю та здоров`ю, а також погроз сексуального насильства, стягнення матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду, шляхом подання у паперовому вигляді до канцелярії суду позовної заяви 09.05.2025 року, звернувся ОСОБА_1 із вимогами до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про призначення відповідачам покарання за побиття та нанесення легких тілесних ушкоджень в складі групи осіб, образ, у тому числі на антиукраїнському націоналістичному ґрунті, погроз життю та здоров`ю, а також погроз сексуального насильства, стягнення матеріальної та моральної шкоди і судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між позивачем та відповідачами, що є його сусідами по під`їзду, у звязку із неодноразовим порушенням відповідачами режиму тиші та сну в санітарний (нічний час) та протягом доби, о третій годині ранку 05.05.2022 року та о четвертої години 11.05.2022 стались конфлікти, який було записано позивачем на смартфон, під час якого відповідачі, яки були у стані алкогольного сп`яніння, неодноразово нецензурно лаялись на позивача, висловлювали погрозу його життю та здоров`ю, а також погрожували застосуванням до нього сексуального насильства, висловлювали на користь позивача антиукраїнські образи, а також здійснили його побиття та розбили смартфон, яким велась відео-аудіо запис конфлікту, внаслідок чого позивач звертався до поліції. Крім того 07.10.2022, 18.11.2022 року на вулиці біля під`їзду будинку відповідачі зі застосуванням нецензурних образливих слів, у тому числі на національному антиукраїнському ґрунті, ображали позивача та погрожували його життю та здоров`ю внаслідок чого позивач викликав поліцію.

У зв`язку із бездіяльністю органів поліції які, незважаючи на неодноразові звернення позивача, жодних дій не здійснювали та процесуальних рішень не виносили, а також внаслідок вказаних дій та образ, які позивач вважає такими, що пригнічують його честь та гідність, він вирішив звернутися до суду із позовними вимогами про стягнення з кожного з відповідачів по 50 000 грн. моральної шкоди, відшкодувати вартість розбитого смартфону та використаних за для фіксації подій флеш-накопичувачів, вартості проведеної їм експертного дослідження для підтвердження, що під час конфлікту позивач не знаходився у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння, а також вартість медичного обстеження на предмет фіксації тілесних ушкоджень.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Підставою даного позову самим позивачем визначено намагання притягнути до відповідальності відповідачів, який здійснили протиправні дії у вигляді здійснення відповідачами на адресу позивача нецензурних образ ( у тому числі на антиукраїнському національному підґрунті ) , погроз відповідачами життю та здоров`ю позивача ( у тому числі із погрозами сексуального насильства) а також завдання відповідачами позивачу тілесних ушкоджень та ушкоджень його майна. Звернення до суду у порядку цивільного судочинства також обґрунтовується бездіяльністю органів Національної поліції яки не реагують на чисельні звернення позивача.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до статті 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( скорочене КУпАП ) до дрібного хуліганства відносять нецензурну лайку в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян. Іншими словами, дрібним хуліганством визнаються дії, що не мають ознак кримінально караного хуліганства.

Також до адміністративних правопорушень, у відповідності до вимог ч.1 ст. 182 КУпАП, відноситься порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів щодо захисту населення від шкідливого впливу шуму чи правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях.

Водночас, умисні дії, спрямовані на розпалювання національної, регіональної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі та гідності, або образа почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями, а також пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв громадян за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, інвалідності, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, поєднані з насильством, обманом чи погрозами відносяться до кримінального злочину , у відповідності до положення ч.2 ст. 161 Кримінального кодексу України ( скорочене КК України).

Також до кримінальної відповідальності відносяться і дії, пов`язані з умисним завданням удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, що мають характер мордування, вчинені групою осіб, або з метою залякування потерпілого чи його близьких, або з мотивів расової, національної чи релігійної нетерпимості ( ч.1,2 ст. 125 КК України).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ст. 1 Кримінального процесуального кодексу України ( скорочене КПК України).

Таким чином питання притягнення до відповідальності осіб яки здійснили адміністративне правопорушення або кримінальний злочин можливо лише під час розгляду адміністративної або кримінальної справи, у яких потерпіла особа ( заявник ) має відповідні права та обов`язки як і особа відносно якої порушена адміністративна або кримінальна справа.

Будь-який громадянин України має законне право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення, у тому числі й до Національної поліції та до її структурних підрозділів, відповідно до Закону України "Про звернення громадян", а також спеціальних норм Кримінального процесуального кодексу України.

Питання бездіяльності правоохоронних органів, яки отримали відомості ( заяву ) про скоєння адміністративного або кримінального правопорушення а також оскарження дій, бездіяльності вказаних осіб також врегульовані спеціальних законодавством , відповідно КУпАП або Кодексом адміністративного судочинства України ( скорочене КАС України) та КПК України, і не можуть бути предметом дослідження та вирішення у цивільному процесі.

З приводу подібних спірних правовідносин свою позицію у рішенні від 23.05.2001 року №6-рп/2001 висловив Конституційний Суд України, який зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Що стосується стягнення матеріальної та моральної шкоди з осіб, який здійснили адміністративне або кримінальне правопорушення, то такий вид цивільно-правової відповідальності, розглядається або одночасно з вирішенням питання про притягнення особи до адміністративної або кримінальної відповідальності, або після встановлення винних осіб та притягнення їх до адміністративної/кримінальної відповідальності, тобто є пов`язаним із самим фактом звернення заявника ( потерпілого) з відповідною заявою про притягнення до відповідальності і визначення у відповідному провадженні ( кримінальному або адміністративному ) факту скоєння правопорушення та притягнення винних осіб до відповідальності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно вимог ч.2-5 ст. 186 ЦПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 186, 272, 353,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриття провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про призначення відповідачам покарання за побиття та нанесення легких тілесних ушкоджень в складі групи осіб, образ, у тому числі на антиукраїнському націоналістичному ґрунті, погроз життю та здоров`ю а також погроз сексуального насильства, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Роз`яснити заявнику право звернення з даних правовідносин з відповідними заявами (скаргами) до правоохоронних органів в рамках Кримінального процесуального кодексу України та Закону України "Про звернення громадян".

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручені у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяті днів з дня її вручення.

Ухвало складена 13.05.2015 року.

Суддя Луняченко В. О.