СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/1167/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Бондарчук М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуги з вивезення твердих побутових відходів,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (далі - Підприємство) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуги з вивезення твердих побутових відходів.

05 листопада 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

03 грудня 2024 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, призначив судове засідання на 16 січня 2025 року.

На підставі заяви відповідачки судове засідання, призначене на 16 січня 2025 року, суд відклав на 19 лютого 2025 року.

На підставі заяви представника позивача судове засідання, призначене на 19 лютого 2025 року, суд відклав на 20 березня 2025 року.

У зв`язку з неявкою відповідачки судове засідання, призначене на 20 березня 2025 року, суд відклав на 29 квітня 2025 року.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. 20 березня 2025 року представник позивача, Гришковець Л.І., подала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з розглядом справи без повідомлення сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Водночас відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Подання позовної заяви за правилами ЦПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 19 ЦПК України.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

У постанові від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Системне тлумачення наведених положень дозволяє дійти висновку, що ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

У справі, що розглядається Підприємство мотивувало позов тим, що:

- 08 червня 2021 року Підприємство і ОСОБА_1 уклали договір на надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (далі - також ТПВ) № Вп-23722-Св (далі також - договір) (а.с. 15);

- свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 порушила, в результаті чого утворилася заборгованість за надані послуги з вивезення ТПВ, яка з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних та пені становить 12 296,75 гривень.

В обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_1 зазначила, зокрема, що з березня 2022 року вона не користувалася приміщенням через воєнний стан і жодних послуг не отримувала; 05 жовтня 2022 року вона припинила користування приміщенням та передала його за актом прийому-передачі управителю будинку.

Відповідно до п. 1.1. договору Виконавець (Підприємство) зобов`язується надавати Замовнику ( ОСОБА_1 ) послуги з вивезення (збирання, зберігання, перевезення, утилізації, захоронення) ТПВ, що утворюються на об`єкті Замовника (Торгівля), що знаходиться фактично за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язується прийняти і своєчасно оплачувати надані послуги.

Кількість (обсяг) побутових відходів, що підлягає вивезенню по факту утворення ТПВ, становить 1,1 м3 в місяць (пункт 1.2. договору).

Згідно з п. 2.3. договору оплата послуг за договором здійснюється Замовником щомісячно, до 20го числа місяця наступного за місяцем надання послуг.

За результатами наданих послуг Виконавець направляє Замовнику для підписання акти наданих послуг в двох екземплярах та податкову накладну. Акт наданих послуг підписується щомісячно до 15 числа місяця наступного за звітним. Після підписання акта наданих послуг уповноваженими представниками сторін усі суперечки щодо обсягу наданих послуг вважаються необґрунтованими. Замовник зобов`язаний протягом 5 робочих днів з дати підписання повернути акт наданих послуг Виконавцю. Якщо Замовник не повернув його протягом зазначеного терміну, акт наданих послуг вважається підписаним та вважається, що Замовник не має жодних претензій до обсягів наданих послуг (пункт 2.5. договору).

Сторони можуть фіксувати факти здійснення господарських операцій за договором шляхом ведення первинних документів в електронному вигляді, у зв`язку з чим сторони визнають всі первинні бухгалтерські документи за договором в електронному вигляді, які були виконані, опрацьовані, відправлені, передані, отримані для зберігання використання, знищення електронних документів, які вкинуються із застосуванням перевірки цілісності з підтвердженням факту отримання таких документів в процесі здійснення господарської діяльності сторін через систему електронного документообігу M.E.Doc, поданих в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису як оригінал (пункт 2.5.1. договору).

ОСОБА_1 для укладення договору надала, серед іншого, таку інформацію:

- повна назва юридичної (фізичної) особи, код ЄДРПОУ (ідентифікаційний код): ОСОБА_1 , НОМЕР_1 ;

- район міста Києва: Святошинський;

- вид діяльності: торгівля;

- площа м2 (для підприємств торгівлі): 14

- фактична адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

За відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань державна реєстрація ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця проведене Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією 07.08.2012, номер запису 0021125; державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 проведена 30.06.2023 на підставі її власного рішення. Отже, станом на день укладення договору ОСОБА_1 була фізичною особою - підприємцем.

Наведені вище обставини з достатнім ступенем переконливості свідчать, що між сторонами у справі виник спір з приводу виконання договору в господарській діяльності, а правовідносини, що існують між сторонами є господарськими. Вказівка відповідачки в договорі як фізичної особи (без статусу підприємця) не змінює характер спірних правовідносин, оскільки предметом договору є послуга з вивезення ТПВ, що утворилися в ході здійснення відповідачкою підприємницької діяльності в сфері торгівлі.

За таких обставин, зазначена справа підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом приписів частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга статті 255 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 2 422,40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ «Ощадбанк» № 10841 від 25.10.2024 (а.с. 138).

Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що провадження у справі належить закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, роз`яснити позивачеві, що справа за його позовом підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та повернути позивачеві судовий збір сплачений при поданні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 133, 255, 256, 258, 260, 261, 353-355ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуги з вивезення твердих побутових відходів, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», що справа за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуги з вивезення твердих побутових відходів, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Повернути Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 33745659, з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову відповідно до платіжної інструкції № 10841 від 25.10.2024, в сумі 2 422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) гривень.

Роз`яснити позивачеві, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ю.В. Кравченко