справа № 752/9587/24 головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
провадження № 22-ц/824/1360/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Ніконовим Дмитром Михайловичем на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, у якому позивач просив суд:

стягнути з відповідача 12 900,00 дол. США заборгованості за договором позики; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Із позовною заявою представник позивача адвокат Ніконов Д.М. подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд:

накласти арешт на все рухоме майно ОСОБА_2 , в тому числі, але не виключно на Mitsubishi Galant 2008 р.в. та Mitsubishi L 200 2008 р.в.;

накласти арешт на всі грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських установах, відкритих на ім`я ОСОБА_2 .

Подану заяву обґрунтував тим, відповідач мав зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів у розмірі 12 900 доларів США, у строк до 06 лютого 2022 року. Вказані зобов`язання виконані не були. Більш того, з перебігом часу, відповідач перестав виходити на зв`язок з ОСОБА_1 . Оскільки ціна заявленого позову є значною, сторона позивача позбавлена можливості отримати інформацію щодо майнового стану відповідача та його доходу, а останній демонструє відкрите ігнорування приписів законодавства та умов укладеного договору позики, виникає необхідність накладення арешту на рухоме майно та на всі грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських установах з метою забезпечення, в подальшому, виконання рішення. Сторона позивача не володіє інформацією про стан вказаних вище рахунків та про їх існування взагалі, та отримання цієї інформації в судовому порядку, за клопотанням сторони позивача, може розглядатися судом або учасниками як навмисне затягування судового процесу та нераціональне використання процесуального часу. Більш того факт ігнорування звернень позивача та не виконання умов укладених договорів свідчить про недоброчесні наміри відповідача та небажання виконувати приписи законодавства. В свою чергу, арешт майна має тимчасовий характер та не порушує прав відповідача щодо користування цим майном. Зазначає, що відповідач має у своїй власності два автомобілі: Mitsubishi Galant 2008 р.в. та Mitsubishi L 200 2008 р.в.

Сторона позивача вважає, що ціна заявленого позову є співмірною тому майну, про яке стало відомо та яке наявне у власності відповідача. Відповідно до нещодавніх змін у законодавстві, здійснити переоформлення рухомого майна, через додаток ДІЯ, можна здійснити в будь-якій точці світу за 30 хвилин. До таких дій може вдатись відповідач з метою уникнення обов`язку виконання умов договору, зважаючи на їх недобросовісну поведінку на стадії досудового врегулювання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Ніконова Дмитра Михайловича, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ніконов Дмитро Михайлович, до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Ніконов Дмитро Михайлович 04 червня 2024 року подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року, а заяву про забезпечення позову задовольнити.

Підтримавши доводи заяви про забезпечення позову, представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції щодо недоведення позивачем можливості утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Зазначив, що до заяви про забезпечення позову долучав два витяги з ЄДР МВС щодо зареєстрованих транспортних засобів за відповідачем, а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів, що підтверджують наявність у відповідача транспортних засобів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Ніконовим Дмитром Михайловичем на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ніконова Дмитра Михайловича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Надано можливість представнику ОСОБА_1 - адвокату Ніконову Дмитру Михайловичу брати участь в судовому засіданні, призначеному на 06 травня 2025 року о 12 год. 00 хв., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Попереджено представника ОСОБА_1 - адвоката Ніконова Дмитра Михайловича, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Попереджено представника ОСОБА_1 - адвоката Ніконова Дмитра Михайловича, що підтвердження особи учасника відбувається шляхом його авторизації в Системі із застосуванням електронного підпису.

У час призначений для розгляду справи апеляційний суд забезпечив проведення судового засідання в режимі відеоконференції з представником ОСОБА_1 - адвокатом Ніконовим Дмитром Михайловичем. Однак, у зв`язку з виникненням у представника апелянта технічних проблем із аудіо- та відео-зв`язком, провести судове засідання у режимі відеоконференції не виявилося можливим.

Оскільки в ухвалі від 07 квітня 2025 року суд попередив представника ОСОБА_1 - адвоката Ніконова Дмитра Михайловича, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без участі апелянта.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі.

11 липня 2024 року ОСОБА_2 подав клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава зупинення провадження у справі застосовується виключно з метою забезпечення можливості дотримання процесуальних прав учасників процесу, закріплених нормами ЦПК України, зокрема на безперешкодну участь сторін у судовому процесі, та з метою виконання обов`язку суду щодо повного та об`єктивного дослідження судом всіх обставин справи.

Процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю лише одного воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону, військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Аналогічні за змістом висновки викладені в ухвалах Верховного суду від 29 липня 2022 року у справі №161/12659/20, від 14 грудня 2022 року №757/52540/16-ц, від 17 січня 2023 року №501/1699/17.

З довідки №4/2242 від 08 червня 2024 року встановлено, що молодший сержант ОСОБА_2 перебуває на службі у в/ч НОМЕР_1 .

Інших доказів на підтвердження доводів клопотання відповідачем не долучено. Оскільки надані докази не містять інформації про переведення на воєнний стан військової частини, у якій служить ОСОБА_2 або залучення останнього військовою частиною до виконання завдань у зоні бойових дій, відсутні підстави передбачені п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України для зупинення провадження у справі.

З огляду на зазначене, колегія суддів залишає без задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено ґрунтовних підстав для застосування заходів забезпечення позову, не надано належних та допустимих доказів, а також доказів того, що майно, на яке заявник просить накласти арешт, співмірне заявленим позовним вимогам. В той же час відсутність зазначених відомостей та обґрунтування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, не повністю дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Встановлено, що предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 12 900,00 дол. США.

У п. 4.8 постанови Верховного Суду від 24 травня 2021 у справі №910/3158/20 міститься висновок, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору. Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 21 серпня 2020 року у справі №904/2357/20 та від 25 вересня 2020 року у справі №925/77/20.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи заяву про забезпечення позову не врахував характер спірних правовідносин. Адже, між сторонами дійсно існує спір щодо стягнення грошових коштів за невиконаним зобов`язанням, про що свідчать викладені у позовній заяві обставини.

Апеляційний суд зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Верховний Суду у постанові від 13 грудня 2023 року у справі №522/21977/21 зазначив, що загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявна тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Колегія суддів вважає обґрунтованим накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах, у межах суми 12 900,00 дол. США, оскільки предметом спору є вимога про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором саме в такому розмірі, а невжиття заходів забезпечення позову шляхом арешту коштів на банківських рахунках може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки в силу положень статті 192 ЦК України гроші є платіжним засобом, отже відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами банківського розрахункового рахунку і доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо обов`язку заявника (позивача) додатково доводити існування об`єктивних ризиків, що можуть утруднити або унеможливити виконання рішення у цій справі за умови задоволення позову, є неприйнятними та порушують баланс інтересів сторін.

Апеляційний суд зазначає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном, у даному випадку грошовими коштами у межах суми позову, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт грошових коштів полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цим об`єктом та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як арешт майна не призводить до невиправданого обмеження майнових прав власника оскільки обмежується лише можливість вчиняти дії щодо розпорядження майном.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року в справі №367/3628/21.

Крім того, до заяви про забезпечення позову долучено витяги стосовно транспортних засобів, однак у матеріалах справи вказані додатки відсутні, як і Акт про відсутність документів, як то передбачено Інструкцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах України.

У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає за можливе дослідити долучені до апеляційної скарги витяги з ЄДР МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 29 квітня 2024 року. Відповідно до вказаних витягів, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать на праві власності: автомобіль Mitsubishi Galant L 200, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2477, дата останньої реєстрації - 20 січня 2018 року; автомобіль Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2378, дата останньої реєстрації - 21 червня 2018 року.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 2 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason ablerelationship of proportionality between the means employed and the aims pursued).

ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

За приписами частини 1 та частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що в першу чергу, у разі задоволення позову та його подальшого виконання в примусовому порядку, рішення суду виконується за рахунок грошових коштів боржника, в тому числі в іноземній валюті, що знаходяться особисто в боржника або в банках чи в інших фінансових установах.

З наведеного слідує, що за відсутності доказів на підтвердження вартості транспортних засобів Mitsubishi Galant, 2008 р.в. та Mitsubishi L 200, 2008 р.в., забезпечення позову в даному спорі про стягнення грошових коштів шляхом арешту транспортних засобів є передчасним, оскільки у разі примусового виконання рішення суду в першу чергу таке рішення буде виконуватися саме за рахунок грошових коштів боржника.

Враховуючи суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів заявленим позовним вимогам, суд першої інстанції неповно з`ясувавши обставини справи, постановив оскаржувану ухвалу без додержання норм процесуального права, що мають значення для справи.

Згідно вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на наведене, ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до п. в), ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.

Ураховуючи, що Київський апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції, а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл судових витрат на даному етапі.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Ніконовим Дмитром Михайловичем - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ніконова Дмитра Михайловича, про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти, які належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах ціни позову, а саме у розмірі 12 900 (дванадцять тисяч дев`ятсот доларів США) 00 центів, що знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках ОСОБА_2 .

В іншій частині вимог заяви - відмовити.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Інформація про боржника: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Постанова апеляційного суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її ухвалення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Постанова апеляційного суду про забезпечення позову дійсна для пред`явлення до виконання до органу державної виконавчої служби протягом строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 травня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова