ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5996/24
провадження № 2/753/2525/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року місто Київ

Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Кулика С.В., при секретарі Боярської Є.О., за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набуту ними за час шлюбу квартиру АДРЕСА_1 , здійснити поділ зазначеної квартири, визнавши за ним право власності на частину цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2009 року. Від шлюбу у сторін є донька ОСОБА_5 , яка наразі проживає разом із відповідачем та на утримання якої позивач сплачує визначені судом аліменти. Оскільки подружнє життя між сторонами не склалось, шлюб між сторонами рішенням Дарницького районного суду м. Києва було розірвано 12.11.2020 року. У період шлюбу 29.08.2013 року, на підставі договору купівлі-продажу продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. на ім`я відповідача було придбано квартиру загальною площею 68,2 квадратних метра, житловою площею 42,2 квадратних метра, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та складається з 3-х житлових кімнат. Наразі свідоцтво про право зайняття нотаріальною діяльністю нотаріуса ОСОБА_6 анульовано. Вказаний нотаріус, свої нотаріальні справи до державного архіву не передала. Відповідно до приписів ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо один з подружжя спростовує презумпцію рівності часток у майні то тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції спільності майна покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Між сторонами не було укладено шлюбних договорів. Враховуючи наведене, придбана за час шлюбу квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , має розглядатися як майно належне на праві спільної сумісної власності обом з подружжя в рівних частинах. Враховуючи наведене, просив задовільнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09.04.2024 року, позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було залишено без руху.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29.05.2024 року, по справі було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26.09.2024 року, було закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до розгляду.

Відповідач в судове засідання надала відзив, в якому заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначено, що після розірвання шлюбу між сторонами, позивач неналежно виконує свій обов`язок, щодо сплати аліментів на дитину та має заборгованість у сумі 55845,28 грн. В наслідок цього, державною виконавчою службою Дарницького ВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції було вчинено дії по примусовому стягненню з позивача аліментів. Дійсно під час шлюбу 29.08.2013 року, на підставі договору купівлі-продажу продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. на ім`я відповідача було придбано квартиру загальною площею 68,2 квадратних метра, житловою площею 42,2 квадратних метра, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та складається з 3-х житлових кімнат. Позивач вважає, що вищевказана квартира, у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та відповідно він начебто має право на частину вищевказаної квартири, з чим відповідач не погоджується. Спірна квартира була набута відповідачем хоч і за час шлюбу але за кошти, які належали відповідачу особисто, а тому спірна квартира є її особистою приватною власністю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Сам факт придбання відповідачем спірної квартири в період шлюбу з позивачем не є безумовною підставою для надання такій квартирі статусу спільної сумісної власності подружжя. До придбання спірної квартири, сторони разом з новонародженою донькою, проживали за однією адресою по АДРЕСА_3 . Вказана квартира на праві спільної часткової власності належала відповідачу її батьку ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності. Частка вказаної квартири була набута відповідачем у власність до шлюбу та є її особистою власністю. Зазначена квартира була продана вже після розірвання шлюбу із позивачем. Після народження доньки відповідач думала над покращенням своїх побутових умов. Бабуся відповідача ОСОБА_9 мала у власності квартиру по АДРЕСА_4 . Порадившись з батьками та бабусею спільно було прийнято рішення продати бабусину квартиру, а за отримані від її продажу грошові кошти, придбати їй іншу квартиру, недалеко від місця проживання батьків, тобто в Дарницькому районі м. Києва. У зв?язку з досягнутою домовленістю відповідач за активного сприяння батька ОСОБА_7 , зайнялась пошуком покупця для бабусиної квартири. При цьому позивач будь-якої участі в цих процесах взагалі не брав, оскільки він свідомо розумів, що не має до цього відношення. 16 серпня 2013 року між ОСОБА_10 , представником ОСОБА_11 , та відповідачем було укладено попередній договір (купівля-продаж) від 16 серпня 2013 року. За умовами вищевказаного договору сторони домовилися про передачу відповідачу у власність 3-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом укладення в майбутньому у приватного нотаріусу КМНО Кударенко В.М. основного договору купівлі-продажу квартири за 652800,00 грн., що в еквіваленті становило 81600 доларів США за курсом НБУ на день укладення попереднього договору, з яких на підтвердження зобов`язання і на його забезпечення виконання ОСОБА_7 від імені відповідача передав ОСОБА_10 в якості завдатку грошову суму в розмірі 8000,00 грн., що в еквіваленті становило 1000,00 доларів США за курсом НБУ на день укладення попереднього договору. Про укладення вищевказаного договору позивач нічого не знав і не брав у цьому жодної участі, ні фізичної, ні фінансової. 23 серпня 2013 року, між ОСОБА_9 , та ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , було укладено договір купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2013 року, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. За умовами вищевказаного договору ОСОБА_9 продала власну квартиру по АДРЕСА_5 , за суму в розмірі 618971,00 грн. В подальшому вказані кошти були спрямовані на купівлю квартири по АДРЕСА_6 на підставі раніше укладеного попереднього договору. Зібравши спільно з батьками необхідну суму грошових коштів на купівлю квартири по АДРЕСА_6 , було укладено основний договір на купівлю вказаної квартири. Відповідач повідомила позивача про дату укладення основного договору купівлі-продажу квартири, оскільки позивач мав підписати у приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. заяву про те, що спірна квартира купується відповідачем за особисті кошти, тобто буде вважатися особистою приватною власністю відповідача. Відповідна заява була підписана з боку позивача 29 серпня 2013 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса КМНО Кударенко ВМ. та була долучена до матеріалів нотаріальної справи. У відповідності до укладеного договору купівлі-продажу від 29 серпня 2013 року квартира по АДРЕСА_6 була придбана за 640000,00 грн., які в повному обсязі ОСОБА_7 особисто передав продавцю вищевказаної квартири. Бабуся відповідача ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Шлюб між сторонами було розірвано 12 листопада 2020 року на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва, яке набрало законної сили ще 14 грудня 2020 року. Тому вимога про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, була заявлена позивачем після розірвання шлюбу між сторонами, а тому до такої вимоги має застосовуватись позовна давність у три роки, яка була пропущена з боку позивача, оскільки останній звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою тільки 21 березня 2024 року, тобто після спливу встановленого строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Також заперечує проти заявлених представником позивача витрат по сплаті правової допомоги. Заявлена позивачем сума витрат не відповідає критеріям реальності, з огляду на те, що даний спір є спором незначної складності, а спірні правовідносини не передбачають дослідження і застосування адвокатом великої кількості законів та підзаконних нормативно-правових актів. Визначення правовідносин, що склалися між сторонами не потребує дослідження великого обсягу нормативно-правової бази, оскільки регулюється єдиним нормативно-правовим актом, а саме Сімейним кодексом України. Тому не підтверджується фактичними обставинами справи, що адвокат Кравинська Ю.В. здійснила ґрунтовну роботу щодо вивчення та аналізу нормативно-правової бази у правовідносинах, що склалися між сторонами. В наслідок цього вважає, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу є неспіввісною з складністю даної справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідної роботи (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням даної справи для сторін. Просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Представником позивача було подано відповідь на відзив відповідно до якої зазначено, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної власності майна, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, тобто в даному разі на відповідача, що підтверджується практикою Верховного Суду. Вказана презумпція спільності майна не спростована належними та допустимими в розумінні ЦПК України доказами. Не погоджується із ствердженням про пропуск строків позовної давності. Шлюб між сторонами було розірвано у листопаді 2020 року, але фактичні шлюбні відносини між сторонами було припинено з 13 квітня 2020 року. При цьому право користування спільною квартирою позивач втратив 07.07.2023 року внаслідок дій відповідача по зняттю позивача з реєстрації за місцем проживання, що фактично мало б зумовити перебіг строків позовної давності і при цьому трирічний строк не сплив. Крім того, зазначено, що законодавчо було прийнято рішення про продовження перебігу строків позовної давності в наслідок поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період карантину також було продовжено строки позовної давності. Позивач не вважає за необхідне деталізувати обставини виникнення заборгованості по оплаті аліментів, як такі, що не стосуються предмету даної справи по поділу майна. Однак зазначає, що у зв?язку з отриманою позивачем травмою він не мав можливості працювати та всі свої заробітки і заощадження мусив витратити на лікування та реабілітацію. Наразі досі пересувається з допоміжними засобами (палиця, милиці). Відтак дійсно має місце певна заборгованість по оплаті аліментів, однак така поступово сплачується. Крім того, заперечуючи проти позовних вимог відповідач стверджує, що придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в її особисту приватну власність та за нібито особисті кошти. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що купівля спірної квартири здійснювалась за кошти, отримані від продажу 23.08.2013 року бабусею відповідача ОСОБА_9 квартири за адресою: АДРЕСА_4 . На підтвердження цих обставин мається посилання на попередній договір купівлі-продажу від 16.08.2013 року. Вважають вказаний попередній договір купівлі-продажу квартири від 16.08.2013 року є неналежним, оскільки він не був укладений у формі в якій треба укладати основний договір купівлі-продажу, тобто не нотаріально посвідчений. Відповідач у її відзиві детально розповідає про процес пошуку коштів на придбання 29.08.2013 року спірної квартири, інші подробиці, які не узгоджуються між собою. З договору купівлі-продажу, укладеного бабусею відповідача про продаж її квартири, вбачається, що станом на день укладання відповідачем попереднього договору купівлі-продажу від 16.08.2013 року, грошові кошти в сумі еквівалентній 81000 доларів США вже були наявні. Адже згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу від 23.08.2013 року квартири за адресою: АДРЕСА_4 , такі кошти були передані покупцями продавцю 13.08.2013 року, тобто за три дні раніше укладання відповідачем попереднього договору. Вказане йде в розріз з ствердженнями відповідача, що після укладення попереднього договору на придбання квартири їй потрібно було в строки зазначені у договорі знайти необхідні кошти. Тобто хронологія подій і обставини, визначені у відзиві, не узгоджується зі змістом доданих до відзиву документів. Станом на день укладання зазначеного договору діяли обмеження готівкових операцій за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 тис. грн. на один день. Натомість у відзиві відповідач (в особі представника) не зазначає якихось проміжних розрахунків готівкою, а вказує, що її батько сплатив продавцям кошти за квартиру згідно з умовами договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року. При цьому не надає жодного банківського документу безготівкової операції. А саме безготівковим розрахунком мала здійснюватися оплата за вказаних відповідачем в її відзиві обставин аби було дотримано вимоги чинного законодавства України. Відсутні підтвердження в умовах договору купівлі-продажу 29.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., посилання відповідача на нібито написання позивачем якихось заяв на підтвердження придбання відповідачем за її особисті кошти спірної квартири. Очевидно розуміючи безпідставність вимог про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_2 особистим майном, відповідач, не зважаючи на презумпцію права спільної власності на вказану квартиру, не заявила у строк для відзиву, зустрічних позовних вимог про визнання даного нерухомого майна її особистою власністю. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Вважає, що сам по собі факт реалізації іншої квартири, причому ще і іншою особою не може оцінюватися судом як належний доказ набуття відповідачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у її особисту приватну власність. Вказує на недопустимість перекладання тягаря доказування на позивача за даних обставин справи. Позивач не має спростовувати судження відповідача, натомість відповідач мала б довести не лише факт, що її бабуся продала незадовго її власну квартиру, а й конкретно факт дарування бабусею відповідачу грошових коштів на купівлю відповідачем квартири. Всі інші розрахунки між батьками відповідача і третіми особами, якщо такі і мали місце, не доводять придбання відповідачем квартири за її особисті кошти. В договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що продаж вчинено на суму 640 000 гривень,, які продавець отримав повністю від покупця до підписання договору. Після укладення шлюбу позивач почав заробляти на життя виконуючи різноманітні ремонтно-будівельні роботи (малярні роботи, поклейка шпалер тощо). Підрядні організації і бригади, наймаючи на виконання робіт, переважно не здійснювали оформлення працівників належним чином, однак забезпечували належну оплату праці. Дохід, який можна було отримати виконанням різноманітних робіт при будівництві чи ремонтні нерухомості, - в середньому 1000 тисяча доларів на місяць, однак з отриманням коштів через різні проміжки часу та в різних розмірах. Аби доходи сім?ї були стабільними, у 2011 році позивач влаштувався на роботу у ПрАТ «Деко», в подальшому працював у ТОВ «Фтормашторг», ДП «Україна», однак так само продовжував постійно у вільний від основної роботи час виконувати ремонтно-будівельні роботи, чим підробляв продовж усього подружнього життя з відповідачем. Згідно з Індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування форми OK-5, за період з 2011 року по 2013 рік дохід позивача, офіційний отримуваний лише від вищевказаних компаній склав біля 100000 гривень. При цьому мінімальна заробітна плата у 2011 році становила біля однієї тисячі гривень, а курс гривні до долару США біля 8 гривень за один долар США; у 2012 році мінімальна заробітна плата становила порядку 1100 гривень, а курс гривні до долару США - біля 8 гривень за один долар США. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що відповідач у відзиві чітко і послідовно висловила свою позицію, щодо заявлених позовних вимог. Спірна квартира була придбана нею за грошові кошти, які належали їй особисто, оскільки сума, яка була необхідна для купівлі спірної квартири, була отримана від продажу бабусею ОСОБА_9 незадовго до цього її власної квартири по АДРЕСА_4 . ОСОБА_9 спочатку планувала подарувати відповідачу вказану квартиру у зв?язку з народженням доньки, однак, потім спільно вирішили продати бабусину квартиру, а за отримані від її продажу грошові кошти, придбати відповідачу іншу квартиру, недалеко від місця проживання батьків, тобто в Дарницькому районі м. Києва, що і було реалізовано в подальшому. Вказана спірна квартира була набута відповідачем хоча і за час шлюбу з позивачем, але за кошти, які належали їй особисто, а тому спірна квартира є її особистою приватною власністю. Також вказує, що позивач у відповіді на відзив намагається ввести суд в оману, щодо протиріч у позиції відповідача та долученими документами. На виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є., ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як покупці, передали ОСОБА_9 , як продавцю, суму авансового платежу в розмірі 81000,00 грн., а не 81000 доларів США, як хибно зазначив про це позивач у відповіді на відзив. Вищевикладене додатково підтверджується умовами договору купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є., де зазначено про те, що продаж вчинено за погоджену сторонами суму 618971,00 грн., до якої зарахована сума авансового платежу в розмірі 81000,00 грн., що була передана покупцями продавцю згідно попереднього договору, укладеного сторонами. Стосовно обмежень на проведення готівкових операцій станом на день укладання договору, вказане твердження позивача не відповідає фактичній та об`єктивній дійсності і направлене на свідоме маніпулювання позивачем дійсними обставинами справи, оскільки відповідні обмеження запровадженні НБУ набули чинності тільки 01 вересня 2013 року, тобто вже після укладення між ОСОБА_11 , як продавцем, та відповідачем як покупцем, договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2013 року. Також вказує що наразі збільшилась заборгованість позивача по сплаті аліментів на утримання малолітньої доньки.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог.

Представник позивача адвокат Кравинська Ю.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні за викладеними у позові та відповіді на відзив підставами.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала, за підставами викладеними у відзиві.

Представник відповідача адвокат Шевченко В.С. також заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог за викладеними у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив підставами.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_14 , вказав, що із позивачем він знайомий приблизно з 2007 року. Вони разом із позивачем виконували будівельні та ремонтні роботи по найму неофіційно, отримуючи за це приблизно 1000 доларів США на місяць. Крім цієї роботи позивач ще був працевлаштований офіційно, а будівельні роботи здійснював у вільний від основної роботи час. Зі слів позивача свідку було відомо, що він з родиною збирався придбати квартиру. В подальшому він виконував ремонт у придбаній квартирі. Також свідку було відомо, що відповідач не працювала, а перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні вказав, що після укладання шлюбу між сторонами вони почали мешкати у квартирі свідка, яка знаходилась по АДРЕСА_7 . В ній вони прожили 3 роки. Після народження дитини, мати свідка вирішила подарувати подружжю свою квартиру. Згодом було прийняте рішення продати квартиру матері, а за отримані кошти придбати квартиру у Дарницькому районі м. Києва більшої площі. Після цього відповідач почала підшукувати варіанти для придбання квартири, а також виставили на продаж квартиру бабусі відповідача. Згодом на цю квартиру знайшлись покупці так само як і відповідач підібрала варіант для придбання квартири. Далі було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_5 . Після цього було укладено основний договір купівлі продажу квартири по АДРЕСА_5 . Отримані від продажу кошти були використані для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач ніякої участі в придбанні вказаної квартири не приймав. Про придбання квартири дізнався від свідка незадовго до угоди. Позивач був у нотаріуса та підписав заяву, що квартира придбається за особисті кошти відповідача.

Аналогічні за змістом свідчення надала під час судового розгляду свідок ОСОБА_8 .

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_10 , показав, що він працював ріелтором. Пам`ятає відповідача та її родину. Він займався укладенням попереднього та основного договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Власниця вказаної квартири мешкала за кордоном та він представляв її інтереси. Під час укладання основного договору були присутня відповідач та її батько, який провадив всі розрахунки і грошові кошти були у нього. Ці кошти були отримані від продажу бабусиної квартири. Позивача бачив мимоходом. Укладанню договору купівлі-продажу квартири передувало отримання завдатка у розмірі 1000 доларів США. Нотаріус яка займалась оформлення договору купівлі-продажу наразі померла.

Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, приходить до наступного.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 14.07.2023 року, позивач ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 14.09.2013 року по 07.07.2023 року.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва Державним центром розвитку сім`ї, від 28.08.2009 року, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини ОСОБА_16 .

Зі змісту свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 27.06.2012 року, убачається що було зареєстровано народження ОСОБА_5 , батьками якої зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2020 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до судового наказу виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 24.02.2023 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника але не більше 10 прожиткових мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.02.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек від 17.08.2023 року, індексний номер: 343302519, убачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М.

Відповідно до звіту про оцінку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість вказаної квартири загальною площею 68,2 квадратних метра, житловою площею 42,2 квадратних метра станом на 07.02.2024 року становить 2070804 грн., що за курсом НБУ станом на цю дату складає 55037 доларів США.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 06.08.2019 року було анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю ОСОБА_6 .

Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2023 року, убачається, що було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню судового наказу від 17.03.2023 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Відповідно до постанов про арешт коштів боржника від 19.01.2024 року, про арешт майна боржника від 19.01.2024 року, про розшук майна боржника від 19.01.2024 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон від 10.01.2024 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 19.01.2024 року, вбачається, що виконавчою службою провадились виконавчі дії по примусовому стягненню з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 18.01.2023 року, станом на 01.04.2024 року у ОСОБА_4 мається заборгованість по аліментам перед відповідачем на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 55845,28 грн.

Зі змісту повідомлення від 19.01.2024 року, убачається, що відомості щодо ОСОБА_4 , було внесено до Єдиного реєстру боржників.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , остання придбала трьокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 68,2 квадратних метра, житловою площею 42,2 квадратних метра, за 640000 грн. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.08.2013 року, індексний номер 8624172, власницею квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 68,2 квадратних метра, житловою площею 42,2 квадратних метра, є відповідач ОСОБА_2 .

Зі змісту свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 17.08.1983 року, убачається, що було зареєстровано народження ОСОБА_15 , батьками якої є ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , останніми було придбано двокімнатну квартиру, АДРЕСА_8 , загальною площею 51,4 квадратних метра за 618971 грн. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 13.03.2018 року була зареєстрована смерть ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зі змісту свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 14.07.1961 року, убачається що було зареєстровано народження ОСОБА_7 , батьками якого є ОСОБА_17 та ОСОБА_9 .

Відповідно до довідки виданої ККП Консультативно-діагностичний центр №2 Дарницького району м. Києва а також висновку спеціаліста у позивача ОСОБА_4 було діагностовано закритий уламковий перелом лівої п`яткової кістки.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення №1 в період з 13.10.2023 року по 01.11.2023 року ОСОБА_4 проходив лікування з приводу закритого уламкового перелому лівої п`яткової кістки зі зміщенням уламків.

Зі змісту витягу за формою ОК-5 з Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування Пенсійного Фонду України щодо позивача ОСОБА_4 за період з 2011-2104 рік, а також з 2023-2024 роки у останнього мався офіційний дохід з якого проводились відрахування до Пенсійного фонду.

Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивної і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Згідно з ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналізуючи надані сторонами докази, суд враховує, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана у період шлюбу між сторонами. Враховуючи вимоги сімейного законодавства України, саме відповідач повинна довести, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а тому є її особистою власністю. Проте на час розгляду справи відповідач з самостійними зустрічними вимогами до суду не зверталась. Аналізуючи заперечення відповідача, суд враховує, що відповідачем не доведено в передбаченому законом порядку, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти. Доводи що кошти для придбання спірної квартири були отримані від продажу квартири бабусі відповідача, АДРЕСА_8 , належно не підтверджені. Суд враховує, що продавцем вказаної квартири від 23.08.2013 року була ОСОБА_9 . Достатніх доказів поза розумним сумнівом, що гроші від продажу вказаної квартири були передані відповідачу для купівлі спірної квартири на час розгляду справи не надано. Суд враховує, що продаж квартири ОСОБА_9 та придбання відповідачем спірної квартири відбулися з певним проміжком часу, як за умовами договору купівлі-продажу від 23.08.2013 року так і за умовами договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.08.2013 року сторони не користувалися послугами банківських установ, а розрахунок відбувався готівковими коштами, тому достеменно не підтверджено факт передачі ОСОБА_9 для відповідача вказаних коштів. Аналізуючи свідчення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд враховує, що вони є близькими родичами відповідача, а тому можуть бути зацікавлені в результатах розгляду справи. Стосовно свідчень свідка ОСОБА_10 то суд враховує, що вказаний свідок приймав участь тільки при укладенні угоди купівлі-продажу спірної квартири від 29.08.2013 року та не був учасником угоди від 23.08.2013 року де продавцем виступала ОСОБА_9 , тому обставини щодо походження коштів йому відомі зі слів родичів відповідача та самої ОСОБА_2 . Інших належних та допустимих доказів того, що відповідач придбала спірну квартиру за свої особисті кошти на час розгляду справи не надано. Тому відповідачем не спростовано в передбаченому порядку презумпцію спільної власності подружжя на майно набуте за час шлюбу.

В той же час оцінюючи надані докази на підтвердження своїх вимог позивачем, суд вважає, що вони є послідовними та такими що узгоджуються між собою. При цьому суд враховує, що позивач після розлучення біля 2-х років був зареєстрований у спірній квартирі. За час шлюбу мав самостійний дохід.

Аналізуючи заперечення відповідача, які стосуються пропуску позивачем строків позовної давності, суд вважає їх також не переконливими. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи той факт, що після розірвання шлюбу між сторонами від 12.11.2020 року, позивач ще майже 3 роки був зареєстрований у спірній квартирі, суд вважає, що між сторонами існувала домовленість щодо користуванням спільного майна, а враховуючи це, приходить до висновку, що строк позовної давності у цій справі невірно відраховувати від дати рішення суду про розірвання шлюбу, а тому вважає що строк позовної давності позивачем не було пропущено.

Сплачений позивачем судовий збір в сумі 9084 грн., підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 60,70, 71 СК України, 258, 261 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 49, 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позову заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , об`єкт нерухомості - квартиру загальною площею: 68,2 кв.м, житловою площею - 42,2 кв.м., кількість кімнат 3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності на частину об`єкту нерухомості - квартиру загальною площею: 68,2 кв.м, житловою площею - 42,2 кв.м., кількість кімнат 3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 9084,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , мешкає за адресою: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 .

Суддя С.В.Кулик