Справа № 645/5858/20
Провадження № 2/645/54/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Шевченко Г.С.,

за участю секретаря судових засідань Пастушенко К.Р.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

07.10.2020 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд: визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2318 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини, розірвати договір про утримання дитини від 26.06.2018, укледений між нею та ОСОБА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.12.1997 по 01 листопада 2018. Під час спільного проживання в них народились дві доньки ОСОБА_4 , 1998 р.н., та ОСОБА_5 , 2010 р.н. 08.06.2018 вона подала заяву до Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області про вжиття заходів щодо відповідача, у зв`язку з тим, що він почав перешкоджати спілкуванню з дитиною, забрав її гроші та документи на автомобвль. Однак, згодом їм вдалось досягти згоди та з метою мирного врегулювання спору щодо визначення місця проживання молодшої дитини, поділу спільного майна, ними були укладені відповідні договори. Так, 26.06.2018 між ними було укладено договір щодо утримання та виховання ОСОБА_5 , відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов`язання щодо виховання та утримання доньки, під час її проживання з відповідачем до досягнення нею повноліття. Проте відповідач ігнорував виконання обов`язків, не приділяв достатньої уваги дитині, а також не забезпечував її фінансово. Замість нього це робила позивач. Вказала, що в день підписання договору вона була в шоковому стані, відповідач застосував до неї фізичну силу та спровокував конфлікт. У цей же день вона відмовилась на користь дитини та відповідача від повністю умебльованої 4-кімнатної квартири. До підписання договору та її переїзду в м.Одеса відповідач запевняв її, що вона зможе регулярно спілкуватись з дитиною, та він не буде цьому перешкоджати. Згодом вона переїхала в м. Одесу, почала викладати в Одеському національному медичному університеті. Однак, після переїзду в м. Одеса відповідач заборонив їй спілкуватись з дитиною. Телефонні дзвінки відповідач ігнорував та налаштовував дитину проти неї. З вересня по листопад 2018 Зорина проживала у батьків ОСОБА_2 . З середини вересня 2018 відповідач почав приходити до її батьків, харчувався, відпочивав, дитиною він не займався та уваги їй не приділяв. У листопаді 2018 її мати сказала відповідачу, щоб він не приходив, після чого він забрав ОСОБА_5 до себе у квартиру та заборонив батькам позивача відвідувати та спілкуватись з дитиною. В березні 2019 ОСОБА_5 провела весняні канікули разом з ОСОБА_2 , вони почали активно спілкуватись. За весь період з 2018 по 2020 позивач постійно брала участь в житті дитини, неодноразово запрошувала на відпочинок до м. Одеси, постійно телефонувала, допомагала та підтримувала дитину, купувала необхідні речі, подарунки. В березні 2020 відповідач привіз ОСОБА_5 до позивача та до вересня вона проживана з нею. Вказала, що наразі ОСОБА_5 проживає з її батьками, відповідач не цікавиться життям доньки, не телефонує та сам ігнорує дзвінки. Враховуючи наведене та те, що мирним шляхом урегулювати дане питання не вдалось, ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м.Харкова Ульяніч І.В. від 08.10.2020 відкрито загальне позовне провадження.

03.11.2020 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з ним, стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі частини її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за період з 26.06.2018 р. до досягнення дитиною повноліття, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 27.12.1997 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Дійсно з відповідачем у них є дві доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2017-2018 ОСОБА_2 працювала в Чорноморському національному університеті, протягом всього часу її роботи лише він займався вихованням їх спільної доньки ОСОБА_5 . До м. Харкова відповідач приїздила на канукули та вільний від роботи час. Протягом 2018 року відповідач тривалий час постійно проживала та проходила стажування в Польщі. 26.06.2018 між ним та відповідачем було укладено нотаріальний договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого в його власність переходить квартира АДРЕСА_1 , в особисту власність ОСОБА_2 переходить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , а також він зобов`язувався сплатити відповідачу грошову компенсацію в розмірі 523 400 грн., що еквівалентно сумі 20 000 дол. США, з яких 209360 грн., що еквівалентно 8000 дол США отримані відповідачем до підписання договору, решту суми 314 040 грн., що еквівалентно сумі 12 000 дол. США він зобов`язався сплатити в строк до 26.06.2028. Також, 26.06.2018 між ним та відповідачем укладено договір про утримання та виховання дитини, яким вони визначили та дійшли згоди, що малолітня ОСОБА_3 проживатиме з ним у квартирі АДРЕСА_1 , залишається в нього на вихованні та утриманні до досягнення повноліття. Він, маючи регулярні, належного рівня доходи, брав на себе зобов`язання щодо виховання та утримання доньки під час її проживання з ним, до досягнення дитиною повноліття, зобов`язувався не чинити перешкод в участі матері у вихованні доньки, не перешкоджати спілкуватися з донькою у вільний час від роботи без будь-яких обмежень. ОСОБА_2 взяла на зобов`язання приймати участь у вихованні дитини, спілкуватись з донькою, та у вільний від роботи час перебувати з донькою за місцем свого проживання у будь-який строк без обмежень. Підставою для укладання вказаних договорів було наполегливе бажання відповідача, яка займалась лише будуванням кар`єри, часто їздила в довготривалі відрядження. Зі свого боку, він категорично заперечував проти розірвання шлюбу, намагався зберегти родину, одноособово займався всіма хатніми справами, виховував ОСОБА_5 , виконував всі забаганки дружини. Ще до підписання договорів їх донька ОСОБА_5 знаходилась на його утриманні та вихованні. 01.11.2018 рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова шлюб між ними було розірвано. Вказав, що з 24.07.2018 він працює фахівцем в ТОВ «Нова Пошта», отримує стабільний дохід. У жовтня 2018 вони разом з ОСОБА_5 приїхали до відповідача в м.Одеса, планували залишитись на тиждень, проте ОСОБА_2 повідомила, що в неї дуже багато справ та вона не зможе приділити увагу дитині, тому того ж дня вони змушені були повернутись до м. Харкова. Вказав, що з часу проживання з ним дитина почала навчатись в гуртку-студії сучасного танцю, неодноразово приймала участь у змаганнях. У 2019 році ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 були в м.Одеса на канікулах, при цьому він надав позивачу свою банківську карту для використання потреб дитини, оскільки зі слів відповідача, в неї не було коштів. Також, протягом 2018-2020 років він займався лікуванням доньки, дитина навчається в КЗ «Харківська спеціалізована школа І-ІІІ ст. №3 ХМР», має друзів. Фактично з 2017 до середини березня 2020 Зорина проживала разом з ним, він займався її вихованням та матеріально забезпечував всім необхідним. ОСОБА_2 займалась своєю кар`єрою, їздила на заробітки, навчання за кордон. Зі свого боку він ніколи не чинив перешкоди у спілкуванні дитини з відповідачем, вони узгоджували всі потреби, питання щодо навчання та виховання дитини. Протягом 2018-2020 років, окрім іншого, він особисто сплачував навчання дитини, англійську мову, гурток танців, всі поїздки до м. Одеси, м. Дніпро, дитячий табір, дні народження, купляв одяг, займався духовним розвитком дитини. У березні 2020 вони з ОСОБА_5 приїхали до відповідача та узгодили, що дитина деякий час погостює у відповідача. У квітні 2020 на всій території України було встановлено карантин, припинено рух транспортного сполучення, внаслідок чого він погодив з відповідачем, що дитина залишиться з нею в м. Одеса до вересня 2020. У вересні 2020 ОСОБА_2 з посиланням на невиконання умов договору про утримання та виховання дитини відмовилась повертати ОСОБА_5 за місцем її проживання та звернулась до суду з позовами.

30.11.2020 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_7 . Вказала, що дійсно, вона займалась своїм розвитком, кар`єрою, адже формування науковця та фахівця займає багато часу, проте в її пріоритеті завжди були діти. Посилання на те, що коли вона приїздила до м.Харкова та могла без обмежень бачити дитину не відповідають дійсності, адже ОСОБА_1 не пускав її навіть на поріг квартири, сказавши, що така мати їм не потрібна, налаштовував ОСОБА_5 , що знайде кращу мати. ОСОБА_1 дзвонив їй та замовляв те, що потрібно дитині, підкреслюючи щоразу скрутність свого матеріального становища. Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що він займався лікуванням дитини, то це є обов`язком батька піклуватись про здоров`я дитини. Щодо оплати гуртків, поїздок дитини, купівлі одягу, відвідування розважальних закладів, то вона також оплачувала мінімум половину даних занять. Крім того, ОСОБА_1 посилався на те, що в березні 2020 дитина залишилась з нею через карантин, проте ОСОБА_1 з самого початку знав про встановлення карантинних обмежень, насправді, вони з самого початку узгодили, що дитина залишиться проживати з нею до кінця карантинних обмежень. Також, дитина неодноразово вказувала про її бажання залишитись з мамою та проживати з нею постійно. На теперішній час ОСОБА_5 проживає з її батьками у м. Харкові, ОСОБА_1 з вересня 2020 жодного разу не цікавився дитиною.

04.03.2021 до суду надійшов висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому Департамент зазначив, що керуючись ст.ст. 19, 155, 160, 161 СК України та рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2

13.07.2023 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа надійшла в провадження судді Шевченко Г.С.

15.08.2023 до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 , в яких відповідач зазначила, що з 27.05.2022 її донька ОСОБА_5 знаходиться з нею в м.Мілан, Італія, де відвідує найкращу школу, веде активну діяльність в сфері інтеграції в європейське суспільство. Про даний факт ОСОБА_1 достеменно відомо. З 01.09.2023 ОСОБА_8 буде відвідувати навчання тільки в італійській школі. Це рішення було прийнято спільно з дитиною. Підтвердила, що відповідач щомісячно перераховує на її рахунок грошові кошти в розмірі 5000 грн. з підписом «аліменти», які вони перераховують на благодійність та на ЗСУ. Вказала, що ОСОБА_5 , повністю розділяє її погляди та абсолютно вільно бажає залишитись на території Італії, інтегруватись до європейського суспільства, пов`язуючи свою майбутню професію і особисту реалізацію з цим містом та цією державою.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району, Одеської області, виконавчий комітет Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна про визначення місця проживання дитини, розірвання договору про утримання та виховання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини- залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивача.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

З 27.12.1997 року по 01.11.2018 року ОСОБА_2 з ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.11.2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі у сторін народились дві доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26.06.2018 р. між сторонами укладений договір про утримання та виховання дитини, яким вони визначили та дійшли згоди, що малолітня ОСОБА_3 проживатиме з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , залишається в нього на вихованні та утриманні до досягнення повноліття. Він, маючи регулярні, належного рівня доходи, брав на себе зобов`язання щодо виховання та утримання доньки під час її проживання з ним, до досягнення дитиною повноліття, зобов`язувався не чинити перешкод в участі матері у вихованні доньки, не перешкоджати спілкуватися з донькою у вільний час від роботи без будь-яких обмежень. ОСОБА_2 взяла на зобов`язання приймати участь у вихованні дитини, спілкуватись з донькою, та у вільний від роботи час перебувати з донькою за місцем свого проживання у будь-який строк без обмежень.

З матеріалів справи вбачається, та не оспорювалось сторонами, що ОСОБА_3 з 27.05.2022 року проживає з матір`ю ОСОБА_2 в м. Мілан, Італія.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 досягла чотирнадцяти років.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі №537/5119/15-ц, постанові Верховного Суду від 28.01.2021 року у справі №753/6498/15-ц.

Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22).

З`ясувавши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи ОСОБА_3 виповнилося 14 років, відсутні передбачені законом підстави для розгляду судом спору про визначення місця проживання дитини.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з ним, необхідно відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів за період з 26.06.2018 р. до досягнення дитиною повноліття, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Як встановлено судом та не оспорювалось сторонами, батьками дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Аналізуючи зміст наведених вище норм законодавства, суд зважує на те, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються на користь того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, з матеріалів справи вбачається, та не оспорювалось сторонами, що з 27.05.2022 року ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_2 в м. Мілан, Італія та знаходиться на її утриманні. Належних і допустимих доказів на спростування зазначеного стороною позивача суду не надано.

Частинами 1, 2 ст. 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 рок у справі №215/5867/17 сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №235/101/21.

Одночасно у постанові від 09.04.2020 (справа №199/3429/18) Верховний Суд зазначив, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

По даній справі вбачається, що належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для стягнення аліментів за минулий час, а саме з 26.06.2018 року, позивачем не надано, а тому суд не вбачає підстав для задоволення цієї вимоги.

Враховуючи викладене, вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволенню не підлягає.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову суд покладає судові витрати на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 133, 137, 141, 258, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - відмовити.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, , місцезнаходження: м. Харків, Чернишевська, 55.

Повне рішення складено 23 травня 2025 року.

Суддя Г. С. Шевченко