Справа № 368/1263/23
Рішення

Іменем України

"02" квітня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий суддя Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання Токовенко Н.О.

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом виконувача обов`язків керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Удовиченко Романа, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , - про конфіскацію земельної ділянки на користь держави, суд, -

В С Т А Н О В И В :

08.09.2023 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява Обухівської окружної прокуратури Київської області Удовиченко Романа, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , - про конфіскацію земельної ділянки на користь держави, в прохальній частині якого позивач просив суд винести судове рішення, на підставі якого:

1. Припинити громадянці російської федерації ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , національний паспорт іноземця, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 14.03.2001, видавник: ВВВС Сенгілеєвського району Ульяновської області,код підрозділу732-018) право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства із кадастровим номером :01:304:0002 площею 0,196 га, яка знаходиться на території с.Юшки, Кагарлицького району, Київської області, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2017 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20127539 від 25.04.2017), шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області.

2. Стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір за наступними реквізитами: отримувач Київська обласна прокуратура; ; банк отримувача Держказначейська служба України м. Київ; МФО 820172; рахунок отримувача UA0015641.

08.09.2023 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.,присвоєно справа № 368/1263/23, провадження № 2/368/522/23.

03.10.2023 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до слухання в загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання на 11 год. 00 хв. 27.10.2023 року.

27.10.2023 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 14 год. 00 хв. 08.12.2023 року в зв`язку з неявкою сторін.

08.12.2023 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 11 год. 00 хв. 30.01.2024 року в зв`язку з неявкою сторін.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 30.01.2024 року, представник позивача, - прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області Несвіт І.М.:

- вважала зжливе провести підготовче судове засідання в рамках даного цивільного провадження без участі відповідачки ОСОБА_1 , так як відповідачка повідомлена належним чином про день, час та місце слухання справи, та це є вже третя неявка відповідачки в підготовче судове засідання без поважних причин;

- просила провести підготовче судове засідання, та по результатах якого просила суд винести судове рішення у виді ухвали, на підставі якої закрити підготовче судове провадження, та призначити справу до судового розгляду по суті поданої позовної заяви на день, та час, який буде визначений судом;

- інших заяв та клопотань, - представник позивача під час підготовчого судового засідання не подавала.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 30.01.2024 року, відповідач по справі, - ОСОБА_1 , - не з`явилася, повторно, хоча, - повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи, - зокрема, - не офіційному веб сайті суду було поміщено оголошення про день, час та місце слухання справи.

Відповідач ОСОБА_2 , - не надіслала на адресу суду письмовий відзив на позовну заяву в строки, які вказані в мотивуальній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, відповідачка не надіслала на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи чи про слухання справи без її участі.

Враховуючи вищевикладене, - суд визнав повторну неявку відповідачки ОСОБА_1 в підготовче судове засідання, яке відбулося 30.01.2024 року,- неповажною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.

30.01.2024 року Кагарлицьким районним судом Київської області проведено підготовче судове засідання (без участі участі відповідачки, - та за наявності представника позивача), по результатах якого на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год. 00 хв. 08.03.2024 року.

08.03.2024 року слухання справи було відкладено на 15 год. 00 хв. 15.04.2024 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

15.04.2024 року проведення слухання справи відкладено на 16 год. 00 хв. 21.05.2024 року в зв`язку з неявкою відповідачки ОСОБА_1

21.05.2024 року слухання справи відкладено на 14 год. 00 хв. 01.07.2024 року в зв`язку з неявкою відповідачки ОСОБА_1

01.07.2024 року слухання справи відкладено на 16 год. 00 хв. 11.09.2024 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

11.09.2024 року слухання справи відкладено на 15 год. 00 хв. 16.11.2024 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

16.11.2024 року слухання справи відкладено на 15 год. 00 хв. 02.12.2024 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

02.12.2024 року слухання справи відкладено на 16 год. 00 хв. 22.01.2025 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

22.01.2025 року слухання справи відкладено на 11 год. 00 хв. 26.02.2025 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

26.02.2025 року слухання справи відкладено на 09 год. 00 хв. 02.04.2025 року в зв`язку з неявкою відповідачки ОСОБА_1 .

В судове засідання, яке відбулося 02.04.2025 року, представник позивача, - виконувача обов`язків керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області, - не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, - на адресу суду надійшла письмова заява представника позивача, - прокурора Кагарлицького відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області Побірайка Юрія Олександровича, в якій представник позивача просить суд:

- слухати справу без його участі;

- позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити;

- в разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про день, ча та місце слухання справи, - не заперечує проти винесення заочного рішення.

В судове засідання, яке відбулося 02.04.2025 року, відповідачка по справі, - ОСОБА_1 , - не з`явилася повторно, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, зокрема, - поміщенням оголошення прол день, час та місце слухання справи, - на офіційному веб сайті суду.

Відповідачка ОСОБА_1 не надіслала на адресу суду письмовий відзив на позовну заяву в строки, які вказані в мотивуальній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, відповідач не надіслала на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи чи про слухання справи без її участі.

Враховуючи вищевикладене, - суд визнав чергову неявку відповідачки ОСОБА_1 в судове засідання, яке відбулося 02.04.2025 року,- неповажною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню заочного розгляду справи з винесенням заочного ішення.

В судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, - не з`явився, хоча, - повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви задовольнити, - шляхом винесення заочного рішення, як окремого процесуального документу, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 11 ЦПК «Заочний розгляд справи».

Згідно ст. 280 ЦПК України, - умови заочного розгляду справи:

1 Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

- відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

- відповідач не подав відзив;

- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позиції представника позивача, яка висловлена в письмовій заяві, направленій на адресу суду, - позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, та, відповідно, винесення заочного рішення.

Відповідачка ОСОБА_1 повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, в судове засідання не з`явилася 13 (тринадцять) раз поспіль.

Відповідачка не надіслала на адресу суду письмову заяву про неможливість прибуття в судове засідання, не повідомила про причини своєї неявки, не надіслала заяву про відкладення слухання справи, не подала відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, не надіслала заяви про слухання справи у її відсутності, відповідно, - її неявку в судове засідання суд визнає як таку, яка є неповажною, та такою, яка не перешкоджає розгляду справи по суті без участі відповідача, - з винесенням заочного рішення.

Згідно ст. 281 ЦПК України, - порядок заочного розгляду справи:

1. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

2. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст. 282 ЦПК України, - форма і зміст заочного рішення:

1. За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Згідно ст. 283 ЦПК України, - повідомлення про заочне рішення:

1. Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України, вручення судового рішення:

- учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.

Підсудність.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної її частини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, - з мотивувальної та прохальної частини позовної заяви, - спір стосується нерухомого майна, - земельної ділянки, яка розміщена в с. Юшки Обухівського (раніше Кагарлицького) району Київської області.

Що стосується тієї обставини, що с. Юшки наразі відноситься до Обухівського району, а справа слухається не в Обухіському районному суді Київської області, а в Кагарлицькому районному суді Київської області, то суд зазначає наступне:

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807/ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», - с. Юшки, - відноситься до Обухівського району Київської області.

Разом з тим, відповідно до роз`яснення наданого Радою Суддів України, до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно - територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, - місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою, а так як с. Юшки раніше входило до Кагарлицького району Київської області, - то дану справу слід слухати в Кагарлицькому районному суді Київської області.

Відповідно, враховуючи:

- предмет позову (спір щодо нерухомого майна земельної ділянки);

- та положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України, - дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду загальної юрисдикції першої інстанції, так як в даному випадку має місце правило виключної підсудності, - підсудність за місцем розташування нерухомого майна.

Сторони по справі:

- Позивачем по справі є прокурор, - виконувач обов`язків керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області, (08700, Київська область, м. Обухів, вул. В. Чаплінського, 7, Код 6);

- справу прокурором подано в інтересах держави в особі, - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14, Код );

- Відповідачем по справі є фізична особа, - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прожив. АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , національний паспорт іноземця, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 14.03.2001, видавник: ВВВС Сенгілеєвського району Ульяновської області, код підрозділу 732 018, країна громадянства: російська федерація).

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права:

- Обухівською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення підсобного сільського господарства на території Кагарлицького району с. Юшки, - виявлено порушення вимог земельного законодавства, що випливають із наступного:

- перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 , будучи громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 614 від 25.04.2017, виданого держаним нотаріусом Ржищівською міською державною нотаріальною конторою Київської області Отькало С.В., - набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства із кадастровим номером :01:304:0002 площею 0,196 га, яка знаходиться на території с. Юшки Кагарлицького району Київської області, про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20127539 від 25.04.2017.

Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , - у квітні 2017 року набула право власності на земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме, - не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З метою перевірки та встановлення фактів набуття або зміни громадянства ОСОБА_1 , - прокуратурою скеровано запит до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання інформації про факти документування посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України, паспортом громадянина України та/або паспортом громадянина України для виїзду за кордон (із зазначенням наявних даних щодо вказаної особи, громадянства, номерів телефонів, адрес проживання на території іноземної держави та на території України) відносно, зокрема ОСОБА_1 .

Згідно отриманої від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області інформації за № 8010.6.2-15992/80.1-23 від 02.05.2023 установлено, що згідно відомостей Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , року народження, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 10.09.1996 Жовтневим РУ ГУМВС України у м.Києві.

Таким чином, іншими відомостями стосовно ОСОБА_1 , органи ДМС України не володіють.

В той же час, наявність у ОСОБА_1 громадянства іншої держави підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що остання отримувала свідоцтво про право на спадщину, подавав заяву щодо проведення реєстраційних дій відносно спадкового майна та, відповідно, є власником такого майна саме як громадянин російської федерації.

Враховуючи, що отримана ОСОБА_1 у власність земельна ділянка для ведення підсобного сільського господарства із кадастровим номером :01:304:0002 площею 0,196 га, - добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 25.04.2018), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду.

Нормативно-правове обґрунтування позову:

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі ЗК України).

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, - протягом року підлягають відчуженню.

Поряд із цим, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України) відповідно до вимог, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано 25.04.2017 та, враховуючи положення 145 Земельного кодексу України, у строк до 25.04.2018 вона повинна була здійснити відчуження набутої земельної ділянки.

У свою чергу, ОСОБА_1 не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутою ним земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, у зв`язку з чим така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4 ст. 145 ЗК України).

Таким органом згідно чинного законодавства є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи.

Згідно п. в абз. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.

В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.

Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23.01.2018.

Таким чином, обраний Обухівською окружною прокуратурою спосіб захисту порушених інтересів держави, а саме, - припинення права власності громадянки російської федерації ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства із кадастровим номером :01:304:0002, - шляхом її конфіскації на користь держави, - в повній мірі відповідає вимогам законодавства.

Щодо втручання у право на мирне володіння майном:

Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Окрім того, у рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984 та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення у справі «Хамідов проти Росії»).

Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі «Хамер проти Бельгії», ЄСПЛ вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання.

Також згідно з правовою позицією у справі № 6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності щодо застосування практики Європейського суду з прав людини на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності (користування) на майно шляхом його повернення (витребування) на користь держави.

Вказана позиція відображена у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та у справі № 488/6211/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Враховуючи викладене, з урахуванням обставин справи та практики ЄСПЛ, необхідно зазначити, що втручання держави з метою повернення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державі є законним та пропорційним.

Обґрунтування підстав представництва прокурором інтересів держави в суді:

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підстави для звернення до суду прокурора визначені у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до норм якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень інтересів держави необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає про порушення або загрозу порушення «інтересів держави», якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (1), орган місцевого самоврядування (2) чи інший суб`єкт владних повноважень (3), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (4).

Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку що «інтереси держави» (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів.

Відповідно до ст. 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес».

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини.

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Поряд із цим, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, спричиняє шкоду державі і безумовно становить «суспільний», «публічний» інтерес, що є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо про конфіскацію земельної ділянки.

«Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу на землю, захист такого права можливий лише шляхом повернення у володіння держави земельної ділянки, що на даний час незаконно перебуває у приватній власності відповідача.

У даному випадку, порушення інтересів держави полягає в безпідставному вибутті із володіння держави земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а саме не відчудження її протягом року громадянином російської федерації, чим підривається авторитет держави, які уповноваженні на виконання функцій держави та реалізації державної політики на конкретній території.

За таких обставин звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання земельної ділянки, що перебуває під особливою охороною держави і дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

З огляду на викладене, звернення прокурора до суду у спірних правовідносинах спрямоване саме на повернення земельної ділянки у власність державі та зміцнення авторитету держави.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 у справі № 812/1689/16, постанови від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 13.06.2018 у справі № 687/379/17-ц, №924/1256/17).

Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 906/506/18, від 11.04.2019 у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі № 921/31/18.

На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Велика палата Верховного Суду у постанові по справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 прийшла до наступного висновку (п.п. 77-81): бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України № 15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Підпунктами 42 пункту 4 вищевказаного Положення, передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.

Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи. Таким органом на території Київської області є Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області.

Зокрема, відповідно до пп. 26, 33 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області, затевердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 № 603 (зі змінами) передбачено, що Головне управління організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охороною земель за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними і фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.

Враховуючи вказане, Обухівською окружною прокуратурою до Головного управління Держгеокадастру м.Києві та Київській області скеровано лист № 56/2-9369 вих-23 від 03.08.2023 щодо виявлених порушень вимог земельного законодавства та вжитих вказаним органом заходів з метою конфіскації спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

У відповідь на вказаний запит Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області листом від 17.08.2023 № 10-10-061-7500/2-23 повідомило, що останнім не вживалися заходи щодо звернення до суду із позовами про конфіскацію земельних ділянок у зв`язку із відсутністю коштів для сплати судового збору.

Таким чином, звернення прокурора в даному випадку з позовом до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме: недопущення володіння громадянином російської федерації земельною ділянкою сільськогосподарського призначення на території України без належних на те правових підстав.

Недотримання відповідачем вимог законодавства України безумовно порушує також публічні інтереси держави, як інституту, який покликаний врегулювати відносини у певній сфері.

У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою листом повідомлено позивача Головне управління Держгеокадстру м.Києві та Київській області про вжиття представницьких повноважень в його інтересах.

Судові витрати:

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому Законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Що стосується документально підтверджених судових витрат позивача в даному цивільному провадженні, то суд зазначає наступне:

В матеріалах справи міститься платіжне доручення № 2467 від 29.08.2023 року, з якої видно, що позивачем по справі при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2684 (дві тисячі шістьсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп., - які і мають бути стягнені з відповідачки на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 131-1 Конституції України, ст. ст. 19, 30, 56, 174, 175, 184, 188 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263 265, 268, 280 282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов виконувача обов`язків керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Удовиченко Романа, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , - про конфіскацію земельної ділянки на користь держави, - задовольнити.

Припинити громадянці російської федерації, - ОСОБА_1 , (( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прожив. АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , національний паспорт іноземця, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 14.03.2001, видавник: ВВВС Сенгілеєвського району Ульяновської області, код підрозділу 732 018, країна громадянства: російська федерація), - право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства із кадастровим номером :01:304:0002, площею 0,196 га, яка знаходиться на території с. Юшки Обухівського (бувшого Кагарлицького) району Київської області, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2017 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 20127539 від 25.04.2017), -

- шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області.

Стягнути з ОСОБА_1 , (( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прожив. АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , національний паспорт іноземця, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 14.03.2001, видавник: ВВВС Сенгілеєвського району Ульяновської області, код підрозділу 732 018, країна громадянства: російська федерація), -

- на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2), -

- за наступними реквізитами: отримувач Київська обласна прокуратура; ; банк отримувача Держказначейська служба України м. Київ; МФО 820172; рахунок отримувача UA0015641, -

- кошти в сумі 2684 (дві тисячі шістьсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп., - судових витрат, - сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене на умовах та в порядку, який передбачено ст. 284 ЦПК України.

Згідно ст. 284 ЦПК України:

- заочне рішення може буте переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

- заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

- строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

На підставі ч. 5 ст. 272 ЦПК України надіслати копію даного рішення сторонам по справі протягом двох днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Закаблук