Справа № 215/669/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року м.Кривий Ріг

Тернівський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області

в складі: головуючого, судді - Коноваленка М.І.

секретар судового засідання - Коломійчук К.Ю.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

02.02.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою, яку було уточнено 27.02.2024, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину квартири. Просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . А також виділити у власність кожному з подружжя по частки квартири, та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вказує, що 06.11.1982 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.03.2016.

Дане майно купувалося позивачем та відповідачем у період шлюбу, отже є майном спільної сумісної власності, яке сторони бажають поділити, тому вимушені звернутися в суд.

Позивач надав суду заяву про підтримання позову та розгляд справи в свою відсутність (а.с.61).

Відповідач надала суду заяву про визнання уточненого позову, та розгляд справи за її відсутності (а.с.62).

Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.03.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, на підставі наявних у суду матеріалів, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами.

Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.263 ч.6 ЦПК України, якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст.206 ч.ч.1, 4 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки відповідач позов визнав, відповідно до ст.206 ч.4, 263 ч.6 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачем, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави.

У шлюбі позивач та відповідач перебували з 06.11.1982, який розірвано рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.03.2016 (а.с.7). Згідно з п.1 копії Договору купівлі-продажу квартири від 22.10.1996 року Покупець ОСОБА_2 купила квартиру, що складається з трьох кімнат, жилою площею 44 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 , у п`ятиповерховому жилому будинку, на п`ятому поверсі (копія - а.с.63).

Оскільки договір був фактично укладений у 1982 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, що також узгоджується з позицією Верховного Суду України (постанова Пленуму від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Беручи до уваги, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана відповідачем саме у період шлюбу, що випливає із матеріалів справи, суд вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, частки у котрій є рівними, оскільки іншого судом не встановлено.

У відповідності до статті 63 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з нормою ч. 3ст. 368 ЦК України згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В ч.2 ст.372ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь- яких осіб.

Згідно з ч.1 ст.73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, суд вважає що позовні вимоги щодо виділу частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частку спільного майна за кожним із подужжя, підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 142 ЦПК України та ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову.

Таким чином, оскільки відповідач визнала позовні вимоги до розгляду справи по суті, позивачу ОСОБА_1 слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову в розмірі 1211,20грн., що складає 605,60грн.

Крім того, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат, то витрати по сплаті судового збору в розмірі 605,60 грн., які не підлягають поверненню, у зв`язку з визнанням відповідачем позову, покладаються на позивача.

На підставі ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 73 СК України, ст.ст 316, 317, 319, 355, 364, 368, 370, 372, 391 ЦК України, керуючись ст.ст.141, 142, 206 ч.4, 247 ч.2, 263-267, 273, 274 ч.4 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір» суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити у власність кожному з подружжя по частки квартири, та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, а саме 605,60грн, згідно квитанції, платіж № від 01.02.2024р. АТ "Укрпошта".

Копію рішення направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення складено суддею без проголошення 09.05.2025 року.

СУДДЯ: