Справа № 462/4038/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Свищо В.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача Поповича Я.Д.,

представника третьої особи Возного О.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради (треті особи: ОСОБА_3 , Друга Львівська державна нотаріальна контора) про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить (з урахування змін та доповнень /а.с.197-201/ визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,10 кв.м., житловою площею 41,50 кв.м.

Свої вимоги мотивує тим, що вказаний будинок належав на праві її матері. 12 грудня 1996 року ОСОБА_4 склала заповіт щодо будинковолодіння по АДРЕСА_1 на її користь. Після смерті матері, вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала у спірному будинку. 21 вересня 2023 року вона подала в Другу Львівську державну нотаріальну контору заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 , проте нотаріальна контора відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, мотивуючи це тим, що відсутня державна реєстрація права власності на спадкове нерухоме майно, а відтак право власності на спадкове майно в покійного не виникло, і тому спадкоємцям слід звернутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.

Представник відповідача Львівської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що до складу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 56,10 кв.м., входили самовільно облаштовані приміщення, а відтак, відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на будинок вказаної площі, просить у задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи Максимець Е.С. у судовому засіданні пояснив, що при ухвалені рішення покладається на розсуд суду.

Суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори, який будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, до суду не з`явився, письмових пояснень до суду не подав, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення.

Рух справи у суді, заяви та клопотання сторін.

06 червня 2024 року ухвалою суду у справі відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання, витребувано у Другій Львівській державній нотаріальній конторі копії матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 та в Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" інвентаризаційну справу на будинок АДРЕСА_1 /а.с.119/.

17 червня 2024 року до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи № 142, відкритої після смерті ОСОБА_4 /а.с.120/.

10 липня 2024 року до суду надійшли матеріали інвентаризаційної справи /а.с.156/.

27 грудня 2024 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог /а.с.197-201/

20 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Заслухавши позивачку, її представника, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи, суд прийшов до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що 22 жовтня 1959 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання купила половину будинку за адресою: АДРЕСА_1 .с14/. Згідно з довідкою Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 30 грудня 1959 року № 436 ОСОБА_4 зареєструвала ідеальну половину будинковолодіння АДРЕСА_1 за собою на праві особистої власності /а.с.15/.

22 жовтня 1959 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відійшла частина будинку по АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат та двох кухонь, що знаходиться праворуч від парадного входу, а в користування ОСОБА_6 відійшла частина будинку з двох кімнат та однієї кухні, що знаходиться ліворуч від парадного входу /а.с.19/.

26 листопада 1979 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації був складений висновок (заключення) про можливість розподілу будинковолодіння АДРЕСА_1 /а.с.34,35/. Зі змісту вказаного висновку вбачається, що обстеженням встановлено, що будинковолодіння складається з одного житлового будинку, який розділений на дві основні літери, а саме: літера А-1,а1 цегельне основне (самовільно проведений капітальний ремонт та побудовані цегляні тамбури) складається з трьох кімнат та однієї кухні, корисна площа 56,10 кв.м., житлова площа 41 кв.м., яка належить ОСОБА_4 ; літера А-1,а2 дерев`яне основне складається з двох кімнат та кухні, корисна площа 48,50 кв.м., житлова площа 36,30 кв.м., яка належить ОСОБА_7 .

Також, у 1979 році Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації був виготовлений схематичний план (технічний паспорт) будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке складалося з двох окремих частин, а саме: під літерою А-1,а1 та літерою літера А-1,а2 /а.с.38/.

22 січня 1980 року виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів прийнято рішення № 30 «Про поділ будинковолодіння АДРЕСА_1 на два окремих будинковолодіння» /а.с.33/. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що розглянувши заключення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 26 листопада 1979 року вирішено: будинковолодіння АДРЕСА_1 поділити на два окремих будинковолодіння, а саме: будинку цегляному з присадибною ділянкою 312,90 кв.м., який належить ОСОБА_4 присвоїти номерний знак № 57, будинку дерев`яному з присадибною ділянкою 312,90 кв.м., який належить ОСОБА_7 присвоїти номерний знак № 57-а. Також, доручено Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації провести перереєстрацію вказаних будинковолодінь.

07 лютого 1980 року ОСОБА_7 зареєструвало право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності /а.с.31/.

Проте, ОСОБА_4 не провела перереєстрацію будинку по АДРЕСА_1 в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації відповідно до вимог вищевказаного рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів прийнято рішення № 30 від 22 січня 1980 року.

12 грудня 1996 року ОСОБА_4 склала заповіт щодо будинковолодіння по АДРЕСА_1 на користь її доньки позивачки ОСОБА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., зареєстровано в реєстрі № 5821 /а.с.19/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла /а.с.13/.

З довідки ЛКП «Левандівка» від 08 грудня 2024 року № 149 убачається, що ОСОБА_4 до дня її смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На час її смерті разом з нею були зареєстровані: син ОСОБА_8 , 1960р.н., (помер 2010 року), донька ОСОБА_1 , 1955р.н., та внук ОСОБА_9 , 1979р.н. /а.с.78/.

З довідки ЛКП «Левандівка» від 05 грудня 2023 року № 738 убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає за вищевказаною адресою з 26 жовтня 1980 року /а.с.79/

21 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала в Другу Львівську державну нотаріальну контору заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 /а.с.81 зворот/.

03 листопада 2023 року Друга Львівська державна нотаріальна контора листом № 94/02-14 відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, мотивуючи це тим, що відсутня державна реєстрація права власності на спадкове нерухоме майно, а відтак право власності на спадкове майно в покійного не виникло, і тому спадкоємцям слід звернутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування /а.с.90,91/.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно із статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК Української РСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, (чинна на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, суд, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку про те, що позивачка, відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном.

Суд вважає некоректними твердження представника відповідача про те, відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,10 кв.м., оскільки до вказаного будинку ОСОБА_4 до 1980 року були самовільно облаштовані прибудови, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.

У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать.

Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна (пункт 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року).

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 569/5518/15-ц.

Також, у пункті 3.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що: «Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється:

- оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними;

- по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи».

Таким чином, суд, урахувавши, що спадкодавцем ОСОБА_4 у 1979 році були отримані висновок (заключення) про можливість розподілу будинковолодіння АДРЕСА_1 та схематичний план (технічний паспорт) вказаного будинковолодіння, складені Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, в яких загальна площа будинку, який належав на праві власності ОСОБА_4 , зазначена - 56,10 кв.м., а житлова - 41,50 кв.м., суд приходить до висновку, що вказаний будинок був прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на час виникнення вказаних правовідносин.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави вважати, що на момент прийняття виконавчим комітетом Залізничної районної ради народних депутатів рішення № 30 від 22 січня 1980 року, до складу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 56,10 кв.м., входили самовільно облаштовані приміщення.

У матеріалах справи, а також у матеріалах спадкової справи відсутні докази про існування інших спадкоємців за заповітом або законом, які б претендували на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 .

Висновки суду.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що за позивачкою слід визнати право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,10 кв.м., житловою площею 41,50 кв.м, який залишилися після смерті її матері, в якій позивачка постійно проживає, інших претендентів на дане спадкове майно немає, і при цьому відсутній інший, окрім судового, шлях для відновленого порушеного права позивача, оскільки спадкодавцем за життя не було отримано правовстановлюючі документи на вказаний будинок.

Щодо розподілу судових витрат.

Суд, з урахуванням усної заяви позивачки, вважає, що всі судові витрати, понесені позивачкою слід покласти на останню.

Керуючись статтям 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради (треті особи: ОСОБА_3 , Друга Львівська державна нотаріальна контора) про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,10 кв.м., житловою площею 41,50 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Львівська міська рада (м. Львів, пл. Ринок, буд. 1; ).

Повний текст рішення складаний 09 травня 2025 року.

Суддя:

Оригінал рішення.