ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5044/25 Справа № 210/4773/24 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/4773/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Сільченком В.Є.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 листопада 2025 року,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2024 року, о 06 годин 20 хвилин, водій ОСОБА_2 , в темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в Металургійному районі м. Кривого Рогу по мокрому не освітленому асфальтному покриттю проїжджій частині дороги, без назви в районі Криворізької виправної колонії №80 збоку вул. Шиферна в напрямку вул. Цимлянська. В цей час по проїжджій частині дороги без назви з боку вул. Шиферна в напрямку вул. Цимлянська, у попутному напрямку руху, рухався автомобіль «Опель Омега», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався прямолінійно не змінюючи напрямок та швидкість свого руху. Також, у попутному йому напрямку по проїжджій частині дороги, без назви, біля лівого краю дороги вздовж проїжджої частини, рухався пішохід ОСОБА_1 , який рухався прямолінійно, не змінюючи напрямок та темп свого руху. В ході подальшого руху, водій автомобіля ВАЗ 2109 ОСОБА_2 проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, маючи технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, вчасно мір для зменшення швидкості руху, аж до зупинки, або безпечного об`їзду перешкоди, не прийняв, перевищуючи максимальну допустиму швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, з послідуючим виїздом автомобіля на смугу зустрічного руху для обгону автомобіля «Опель Омега», чим порушив вимоги правил безпеки дорожнього руху.

Внаслідок чого ОСОБА_2 допустив наїзд автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_1 . В результаті чого потерпілому заподіяні тілесні ушкодження: тупа поєднана травма тіла, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійні рани голови, закрита травма грудної клітини, забій грудної клітини, закритий перелом лівої лопатки, розрив ключично-акроміального зчленування, розрив пахової артерії та вени, променевого та серединного нервів ліворуч, перелом 1 ребра праворуч, лівобічний гемоторакс, забій лівої легені, закрити перелом обох кісток лівої гомілки, травматичний шок 1-2 ступеня.

Відповідач ОСОБА_2 , в рамках розгляду кримінальної справи, визнав себе виним у вчиненні злочину повністю, розкаявся.

В ході скоєння кримінального правопорушення відносно позивача, відповідачем ОСОБА_2 було завдано позивачу сильного фізичного болю. Позивач перебував на стаціонарному лікуванні в 2-й міській лікарні м. Кривого Рогу з 15.02.2024 року по 05.03.2024 року, відповідач ОСОБА_2 добровільно допомагав та оплачував затрати на лікування, а саме: 21.02.2024 надав 14000,00 гривень, 26.02.2024 16000,00 грн., 04.03.2024 16000,00 грн., , 12.03.2024 5000,00 грн., 23.03.2024 6000,00 грн., 12.04.2024 - 7000,00 грн., 19.04.202 40000,00 грн., що в загальній сумі складає 104 000,00 гривень.

Після виписки із стаціонарного лікування з травматологічного відділення КП «Криворізька міська лікарня №2 КМР ДОР», ОСОБА_1 продовжує амбулаторно лікуватися під наглядом лікарів та сімейного лікаря терапевта, постійно купує необхідні ліки за власні кошти та на теперішній час проходить лікарську комісію для подальшого направлення до МСЕК для встановлення йому групи інвалідності.

В результаті злочину відносно позивача йому була заподіяна додаткова майнова шкода в сумі 22270,00 гривень.

Окрім фізичної шкоди, неправомірними діями ОСОБА_2 завдано позивачу немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його життя: він став особою з інвалідністю ІІ групи, що більш не зможе працевлаштуватися та отримувати гідну заробітну плату, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючого події, страх можливого повторення події, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, почуття образи, обурення, приниження гідності, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 22 270,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 300 000,00 гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму завданих йому матеріальних збитків в розмірі 22270,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, 40 000,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_2 , розуміючи, що з його вини було завдано травми позивачеві ОСОБА_1 , добровільно сплатив на його лікування грошові кошти у ромірі 104 000,00 грн. Позивачем не надано доказів того, що ним понесено витрати на лікування у розмірі, що перевищує вказану суму. При цьому, вважає, що позивачем не доведено, що його моральні страждання у грошовому еквіваленті перевищують сплачену у добровільному порядку суму.

Також, акцентує увагу суду апеляційної інстанції на тій обставині, що фактичні, доведені витрати позивача на лікування, складають лише 4 420,00 грн.. а інші кошти сплачено на «благодійну допомогу», а квитанції ФОП ОСОБА_4 не можна вважати витратами на лікування, пов?язаними з отриманими травмами в результаті ДТП, оскільки жодна медична виписка та висновок експерта не містить відомостей щодо необхідності лікування, зазначеного у квитанціях, та причинно-наслідкового зв?язку між травмами, отриманими в результаті дорожньо-транспортної пригоди та реставрацією зубів і взагалі стоматологічних послуг.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі та призначено іспитовий строк 1 рік (а.с. 11-12).

Позивач поніс витрати, пов`язані з лікуванням, що підтверджується квитанціями (а.с. 13-18).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що, на момент надходження, стан хворого тяжкий. Діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійні рани голови, закрита травма грудної клітини, забій грудної клітини, закритий перелом лівої лопатки, розрив ключично-акроміального зчленування, розрив пахвової артеріальної вени, променевого та серединного нервів ліворуч, закритий перелом обох кісток лівої гомілки, неврит лівого променевого та серединного нервів, травматичний шок 1-2 ступеню ( а.с. 19,21).

З виписки-епікрізу вбачається, що потерпілий отримав травму внаслідок ДТП, проходив стаціонарне лікуванні, направлений на реабілітацію (а.с. 22-23).

Згідно висновку експерта №535/23 виявлені ушкодження, заподіяні потерпілому ОСОБА_1 , відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с. 24-26).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з вини відповідача ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої отримав тілесні ушкодження позивач ОСОБА_1 , та його обов`язку нести відповідальність за матеріальну та моральну, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строк на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі та призначено іспитовий строк 1 рік (а.с. 11-12).

Вказаним вироком встановлено, що 15 лютого 2024 року, о 06 годин 20 хвилин, водій ОСОБА_2 , в темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в Металургійному районі м. Кривого Рогу по мокрому не освітленому асфальтному покриттю проїжджій частині дороги, без назви в районі Криворізької виправної колонії №80 збоку вул. Шиферна в напрямку вул. Цимлянська. В цей час по проїжджій частині дороги без назви з боку вул. Шиферна в напрямку вул. Цимлянська, у попутному напрямку руху, рухався автомобіль «Опель Омега», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався прямолінійно не змінюючи напрямок та швидкість свого руху. Також, у попутному йому напрямку по проїжджій частині дороги, без назви, біля лівого краю дороги вздовж проїжджої частини, рухався пішохід ОСОБА_1 , який рухався прямолінійно, не змінюючи напрямок та темп свого руху. В ході подальшого руху, водій автомобіля ВАЗ 2109 ОСОБА_2 проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, маючи технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, вчасно мір для зменшення швидкості руху, аж до зупинки, або безпечного об`їзду перешкоди, не прийняв, перевищуючи максимальну допустиму швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, з послідуючим виїздом автомобіля на смугу зустрічного руху для обгону автомобіля «Опель Омега», чим порушив вимоги правил безпеки дорожнього руху. Внаслідок чого ОСОБА_2 допустив наїзд автомобіля ВАЗ 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_1 .

Потерпілому ОСОБА_1 заподіяні тілесні ушкодження: тупа поєднана травма тіла, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійні рани голови, закрита травма грудної клітини, забій грудної клітини, закритий перелом лівої лопатки, розрив ключично-акроміального зчленування, розрив пахової артерії та вени, променевого та серединного нервів ліворуч, перелом 1 ребра праворуч, лівобічний гемоторакс, забій лівої легені, закрити перелом обох кісток лівої гомілки, травматичний шок 1-2 ступеня (а.с. 11-12), у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_5 є особою, винною в ушкоджені здоров`я позивача ОСОБА_1 та має відшкодовувати позивачу завдані збитки у повному обсязі.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Позивачем доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на лікування, внаслідок травмування під час дорожньо-транспортної пригоди, на загальну суму 22 270,00 грн., які не охоплено грошовою допомогою відповідача ОСОБА_2 , сплааченою під час розгляду кримінальної справи, у розмірі 104 000,00 гривень.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позиввачем не підтверджено необіхність понесення заявлених ним витрат є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що внаслідок протиправної поведінки відповідача порушено звичний життєвий уклад позивача, він втратив працездатність та вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого переносив душевні та моральні страждання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу завданої моральної шкоди у розмірі 40 000,00 грн., який визначено судом з урахуванням принципів розумності і справедливості, і доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що його моральні страждання у грошовому еквіваленті перевищують сплачену у добровільному порядку суму, колегією суддів не приймаються, оскільки суду н було наджано доказів добровільного відшкодування відповідачем ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: