РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 559/2909/22

Провадження № 22-ц/4815/366/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання : Маринича В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Хомич Ольга Степанівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ходака С.К. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року ухвалене в складі судді Жуковської О.Ю., дата складання повного тексту рішення 05 грудня 2024 року, у справі № 559/2909/22

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Ходак Сергій Костянтинович звернулась з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Хомич Ольга Степанівна про визнання недійсним заповіту, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Позов мотивований тим, що з 25.08.1982 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. У період шлюбу ними було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . та оформлено право власності на ім`я ОСОБА_3 .

05.03.2020 року ОСОБА_3 все своє майно заповів своїй сестрі ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина.

Вважає, що вказаний заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки він складений та посвідчений із порушеннями, а тому є нікчемним. На момент складення заповіту ОСОБА_3 був у важкому стані та не міг самостійно пересуватися, тому не міг самостійно з`явитися до приватного нотаріуса Хомич О.С. Крім того, підпис на оспорюваному заповіті також виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою. При посвідчені заповіту не дотримано вимог Закону, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, рукописний текст та підпис виконані не ОСОБА_3 , останній не мав фізичної можливості прибути до нотаріуса, що свідчить про те, що нотаріальні дії не могли вчинятися в приміщенні нотаріуса. При оформлені права власності за ОСОБА_4 , державним нотаріусом ОСОБА_5 не взято до у ваги, що позивачка є спадкоємцем першої черги та особою інвалідністю І групи, що дає їй право на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка.

Крім того, заяву, згідно якої ОСОБА_1 відмовляється від прийняття спадщини після померлого чоловіка та від частини в спільному майні подружжя позивачкою не подавалась та не підписувалася.

З урахуванням змінених позовних вимог просила суд визнати недійсним заповіт від 05.03.2020, визнати недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ходак Сергій Костянтинович до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Хомич Ольга Степанівна про визнання недійсним заповіту, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів зміненої позовної заяви.

Суд не звернув увагу, що заява про відмову від спадщини та від частини в спільному майні подружжя не містить її підпису, а також має виправлення у даті на «березень» чи «серпень» без застереження із зазначенням дати про вчинення нотаріальної дії.

Вказує, що її волевиявленням на відмову у прийняття спадщини та на відмову у видачі свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.08.1982 по 07.03.2020 року.

У період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Дубенської міської ради від 25.10.2010 на ім`я ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, 05.03.2020 ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право, заповідає своїй сестрі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Хомич О.С. та зареєстровано в реєстрі за №198. У графі «підпис» наявний підпис та від руки написано « ОСОБА_3 ».

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААБ №513102, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І-Б групи з 01.08.2019 та потребує часткового стороннього догляду .

11.08.2020 ОСОБА_2 звернулася у Першу Дубенську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 11.08.2020 « ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_3 , на видачу свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя не претендує так як майно було його особистою власністю, набувалося за його особисті кошти.

Від обов`язкової частки у спадщині, передбаченої ст. 1241 ЦК України, відмовляється та не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 . Нотаріусом роз`яснено, що відмова може бути відкликана протягом строку, наданого для прийняття спадщини.

Текст заяви прочитаний нею особисто осмислено, зміст її зрозумілий, відповідає її волі, є прийнятним в повному обсязі, та особисто нею підписаний.

Одинадцятого серпня дві тисячі двадцятого року.» Заява зареєстрована в реєстрі 11 серпня 2020 року під №275 (а.с.26).

09.11.2020 держаним нотаріусом Тимощук Л.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за №377. Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №2064 від 21.07.2023 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «підпис» у заповіті, складеному 05.03.2020 від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Хомич О.С. та зареєстровано в реєстрі за №198, виконаний ОСОБА_3 . Рукописний текст: «Заповіт прочитаний мною вголос та власноручно мною підписаний» у заповіті, складено 05.03.2020 від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Хомич О.С. та зареєстровано в реєстрі за №198, виконаний ОСОБА_3 .

Підпис «Циганюк» і рукописний запис « ОСОБА_1 » в графі «підпис» у заяві від 11 серпня 2020 року, посвідченої державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л.Л. та зареєстрованої в реєстрі №275, виконаний ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1,2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч. 1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1,5,6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивачка не надала до суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні і не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивач не підписувала заяву про відмову від спадщини, а відтак не висловлювала своєї доброї волі не заслуговують на увагу з таких підстав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24) відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 760/34680/19 (провадження № 61-9724св22).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду виснувала, що «проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.»

Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 523/5571/16 (провадження № 61-16933св19)).

Убачається, що у заяві від 11 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 чітко та зрозуміло повідомив про те, що « на виділ 1/2 частки в спільному майні подружжя та на обов`язкову частку у майні померлого ОСОБА_3 вона не претендує і не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано на ім`я ОСОБА_2 », тобто, зі змісту цієї заяви однозначно вбачається і додатковому тлумаченню не підлягає, що ОСОБА_1 свідомо заявила нотаріусу про те, що не претендує на свою частку у спільному майні та не заперечує проти отримання спадщини спадкоємцем за заповітом.

Отже, позивач остаточно визначився зі своєю позицією щодо свого права у майні та прав спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 , тому з метою правового визначення правового режиму спадкового майна та спадкових прав спадкоємця, 19 листопада 2020 року нотаріусом було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що відповідало внутрішній волі позивача та змісту поданої нею заяви від 11 серпня 2020 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що особа, яка мала право на частку в спільній власності та обов`язкову частку в спадщині, добровільно висловила як прямо (у заяві від 11 серпня 2020 року), так і своєю подальшою поведінкою протягом двох років дала зрозуміти, що відмовляється від належних їй майнових прав. Тому поведінка позивача суперечить добрій совісті, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці, а інший суб`єкт розумно покладалася на них. За таких обставин, майнові права припинилися, а тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову і в цій частині.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Будь-які належні та допустимі докази проте, що позивач не підписувала заяву про відмову від прийняття спадщини в матеріалах справи відсутні.

Встановивши, що позивач не довела підстав, передбачених для визнання недійсним заяви про відмову від прийняття спадщини, а також того, що вказаний правочин укладеного за відсутності вільного волевиявлення позивача суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ходака С.К. залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 травня 2025 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.