П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 травня 2025 року місто Київ

справа № №756/70/24

провадження № 22-ц/824/1570/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Диби О.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 18 січня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісний кредитор) та відповідачем, укладено договір позики № 7931866 шляхом обміну електронними повідомленнями, відповідно до якого, ОСОБА_1 отримав позику у розмірі 10 000 грн.

11 липня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем укладено договір факторингу № 01.02-36/23, за умовами якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна» належне йому право вимоги до відповідача, у тому числі, на суму заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими відсотками, право на одержання яких, належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, не здійснював платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих відсотків, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка становить 34 550 грн. та складається з: 10 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 24 550 грн. - заборгованість за відсотками.

Просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року задоволені позовні вимоги ТОВ «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за договором позики № 7931866 від 18 січня 2023 року в розмірі 34 550 грн., яка складається з: 10 000 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 24 550 грн. - заборгованість по відсоткам.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» 2684 грн. судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 12 червня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що увалено з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Зазначає, що нараховані позивачем відсотки в розмірі 24 550 грн. виходять за межі тридцятиденного строку дії кредитного договору; новий строк кредитування, після 18 лютого 2023 року між сторонами не погоджувався і договором не передбачений, а тому кредитодавець втратив право нарахування відсотків поза межами дії договору; наданий розрахунок суми заборгованості позивачем - не є належним та допустимим доказом на підтвердження наявності суми боргу у відповідача, оскільки він не є первинним бухгалтерським документом.

Зокрема звертає увагу на те, що умовами договору № 7931666 підлягає задоволенню сума кредиту в розмірі 10 000 грн. та відсотки у розмірі 3750 грн. Відповідно, у позивача відсутні підстави для стягнення відсотків у більшому розмірі. Посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», зокрема на те, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами, які є несправедливими, тлумачаться на їх користь.

Також посилається на невжиття стороною позивача заходів досудового врегулювання спору.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Росвен Інвест Україна» не скористався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до укладеного 18 січня 2023 року з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» договору позики № 7931866, відповідач отримав грошові кошти у розмірі 10 000 грн., строком на 30 днів з базовою процентною ставкою 37,21% за перший день користування позикою (2,50% з другого дня користування до дня повернення позики, орієнтовна реальна річна процентна ставка - 4150,14%), і зобов`язався виплатити кредитодавцю суму кредиту та проценти за користування кредитом в порядку та у строки визначені договором.

Пунктами 17,18 договору передбачено, що якщо сума позики не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк позикодавець має право у випадку невиконання позичальником умов цього договору нарахувати пеню у розмірі 2,70% за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. У випадку перевищення суми позики розміру однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк нараховується процентна ставка за понадстрокове користування позикою, її частиною, у розмірі 2,70% за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством.

ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» належно виконало умови кредитного договору, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 10 000 грн.

Однак, відповідач належним чином не виконав взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, своєчасно не повернув кредит, не сплатив відсотки за користування кредитом.

В подальшому, 11 липня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем укладено договір факторингу №01.02-36/23, за умовами якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна» належне йому право вимоги до відповідача, у тому числі на суму заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими відсотками, право на одержання яких належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони передбачили можливість нарахування відсотків за користування позикою у випадку користування позикою понад строки, які визначені договором, а тому нарахування заявлених відсотків передбачено умовами договору. Щодо суми основного боргу, то суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено факт повернення отриманих у позику коштів.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. ст. 205, 207 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При цьому, з системного аналізу зазначених вище положень закону вбачається, що з урахуванням особливостей такого договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що 18 січня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено договір позики № 7931866 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

11 липня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем укладено договір факторингу № 01.02-36/23, за умовами якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна» належне йому право вимоги до відповідача, у тому числі на суму заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими відсотками, право на одержання яких, належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Договір факторингу не оспорюється відповідачем, отже, колегія суддів вважає цей договір таким, що ним визнається.

Аналогічні висновки стосуються і договору від 18 січня 2023 року № 7931866.

Договором позики № 7931866 визначені наступні умови: дата надання позики - 19 січня 2023 рік, дата повернення позики - 18 лютого 2023 року, строк дії позики - 30 днів, сума позики складає 10 000 грн., знижена процентна ставка з другого дня користування позикою до дати повернення - 0,01 %, процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2,70 %, пеня - 2,70 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка 4150, 14 %, орієнтовна загальна вартість позики - 13750 грн.

Щодо суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000 грн., колегія суддів зазначає, що відповідачем така заборгованість визнається, про що йдеться і у тексті апеляційної скарги, а також у відзиві на позовну заяву (а.с. 38, 61). Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача 10 000 грн. тіла кредиту.

Разом з тим слід звернути увагу, що відповідачем визнається і розмір відсотків, в сумі 3750 грн., які вказані у договорі.

Проте, щодо нарахованих кредитодавцем відсотків - 24 550 грн., розмір яких заперечує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається зі змісту договору позики, позика надається строком на 30 днів до 18 лютого 2023 року (пункт 2 Договору) (а.с. 5).

Базова процентна ставка за перший день користування позикою становила 37, 2% , базова процентна ставка з другого дня користування - 2,50 % (п. 2 договору).

Отже, розмір відсотків, що були передбачені умовами договору та погоджені сторонами становить 3750 грн.

Пунктом 18 договору передбачено, що у випадку перевищення суми позики розміру однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк, нараховується процентна ставка за понадстрокове користування позикою, її частиною, у розмірі 2,70% за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, додаткових договорів щодо продовження строку дії договору позики між сторонами не укладалось. Також, договором не визначені чіткі підстави, з настанням яких, строк дії договору позики вважається продовженим на умовах визначених пунктом 18 договору.

Як передбачено ч. 1 ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України.

Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (висновки Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19).

Позивач, як юридична особа, діяльність якою пов`язана з наданням фінансових послуг і яка підготувала проект договору позики - є сильнішою стороною у цих правовідносинах, а тому тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь відповідача,

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно пункту 20 Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК.

Разом з тим, за умовами укладеного між сторонами Договору, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування (30 днів), тобто до 18 лютого 2023 року, а після закінчення строку кредитування, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати відсотки, та у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, у цій справі, таких позовних вимог не заявлено, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги на стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками поза межами дії строку кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору, тобто після 18 лютого 2023 року у розмірі 20 800 грн. (24 550 - 3750) є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 10 000 грн. та відсотків визначених у Договорі від 18 січня 2023 року у розмірі 3750 грн. обґрунтованими, та такими що обумовлені та погоджені сторонами та визнаються відповідачем.

Щодо стягнення решти суми відсотків у розмірі 20 800 грн., колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх стягнення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню частково, в процентному співвідношення на 39,80 %, з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1068, 23 грн. (2684 грн. 39,80 % : 100%).

Крім того, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, на його користь на 60, 20 % з ТОВ «Росвен Інвест Україна» підлягає стягненню судовий збір в сумі 2423,65 грн. (4026 грн. 60,20 % : 100%).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 рокузмінити, зменшити суми, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», а саме: загальну суму заборгованості за договором позики № 7931866 від 18 січня 2023 року з 34550 грн. до 13750 грн., заборгованість по відсоткам з 24550 грн. до 3750 грн; суму судового збору з 2684 грн. до 1068, 23 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2423, 65 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус