Справа № 308/1723/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року, ухвалене головуючим суддею Фазикош О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марини Василівни про визнання недійним кредитного договору, додаткової угодо до кредитного договору, застосування наслідків недійсності договорів

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. про визнання недійсним кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору та договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 21.02.2005 між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником є ПАТ КБ «ПриватБанк» - далі, Банк) укладено кредитний договір № MKZ7GK04400010, у відповідності до якого позивачу надано позику в іноземній валюті (долари США) для придбання нерухомого майна (житла) на умовах іпотеки. Загальний розмір позики складав 16 669.00 доларів США що станом на 21.02.2005 за курсом НБУ складало 88 345,70 грн. (1 дол. США : 5.30 грн.).

Позивач вказує на те, що зміст та умови Кредитного договору були заздалегідь розроблені безпосередньо відповідальними працівниками Банку, без жодної його участі та без надання йому, можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) такого договору. Тому, він (як позичальник) був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту Кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були йому запропоновані Банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.

Згідно п. 1.1. Кредитного договору, за користування кредитом також передбачена сплата відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %; договір укладено на строк з 21.02.2005 по 20.02.2015 включно, із встановленням обов`язкового-щомісячного платежу у розмірі 264,66 доларів США з періодом його сплати з 22 по 28 число кожного місяця (ануїтетні платежі).

Для забезпечення виконання зазначеного вище Кредитного договору, 22.02.2005 у м. Ужгороді між позивачем (Іпотекодавець) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель) укладено відповідний договір іпотеки, згідно якого забезпеченням є належна ОСОБА_1 , на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана ним за рахунок коштів, отриманих за вказаним вище Кредитним договором.

Нотаріальне посвідчення Договору іпотеки (нотаріальний бланк ВСА № 046168) вчинене приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. (запис в реєстрі: № 370). У відповідності до такого Договору іпотеки накладено заборону відчуження вказаної вище квартири у м. Ужгороді (запис в реєстрі: № 87).

Позивач вказує на те, що згідно з законодавством передбачено передумова обов`язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Позивач зазначає, що 16.10.2012, за ініціативою Банку, з причини виниклої через різке падіння курсу гривні заборгованості по вказаному вище валютному кредиту, фактично під впливом тяжких фінансових обставин, на пропозицію Банку про реструктуризацію кредитного зобов`язання позивача, між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду до зазначеного вище Кредитного договору. До такої Додаткової угоди було приєднано відповідний графік платежів (графік погашення) на подальший період: з 28.10.2012 по 20.02.2015 (крайній строк виконання зобов`язань).

У позовній заяві вказано на те, що у відповідності до п. 3 Додаткової угоди викладено у новій редакції п. 1.1. Кредитного договору. Зокрема новою редакцією такого найбільш суттєвого (істотного) пункту передбачено, що строк дії Кредитного договору залишився без змін - по 20.02.2015 включно, а загальна сума позики збільшена до 17 208,26 доларів США (розмір позики збільшено на суму наявної на той час заборгованості по кредиту). Процента ставка за Кредитним договором також залишилась без змін - 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 , вказує на те, що відповідно, відбулось суттєве збільшення розміру щомісячних платежів по такому («оновленому») кредиту - встановлено щомісячний платіж вже у розмірі 332,34 доларів США. Таким чином, збільшились розміри фінансових зобов`язань споживача, змінились істотні умови кредитування.

Також, згідно передбаченої Додатковою угодою нової редакції п. 1.1. Кредитного договору, передбачені обов`язки Позичальника сплатити винагороду Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати. При цьому, в Додатковій угоді не вказано про який саме фінансовий інструмент йдеться.

Крім цього, згідно п. 7 Додаткової угоди передбачено, що в разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в Кредитному договорі, за весь період неналежного виконання таких зобов`язань по сплаті відсотків та винагород. Позичальник сплачує Банку неустойку у наступних розмірах (у порівнянні з Кредитним договором обсяг відповідальності Позичальника суттєво збільшено): 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Кредитним договором.

Сплата Позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання Позичальником зобов`язань по сплати обумовлених вище відсотків та винагород.

Також п. 7 Додаткової угоди передбачає, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Кредитним договором встановлюється тривалістю 50 (п`ятдесят) років.

В той же час, жодних умов збільшення тривалості термінів позовної давності для можливих вимог до Банку зі сторони Позичальника ні Кредитним договором, ні Додатковою угодою не передбачено.

ОСОБА_1 вказує на те, що Додаткова угода не передбачає жодних умов про збільшення обсягів відповідальності Банку (або встановлення додаткової відповідальності - крім передбаченої в п. 4.2. самого договору) в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов Кредитного договору.

ОСОБА_1 зазначав, що аналіз основних положень та істотних умов Додаткової угоди (яка укладалась в рамках реструктуризації кредитного зобов`язання) свідчить про наступне:

16.10.2012 у новій редакції викладено пункт 1.1. Кредитного договору від 21.02.2005. Зокрема, замість загальної суми кредиту в розмірі 16 669,00 доларів США (яка дійсно видана позивачу 21.02.2005) у новій редакції вказано загальну суму кредиту в розмірі 17 208,26 доларів США, яку 21.02.2005 (тобто, майже 7,5 років перед цим) позивач не отримував і об`єктивно отримати станом на 16.10.2012 не міг.

Позивач зазначає, що через збільшення суми виданого кредиту, відповідно, відбулось збільшення розміру щомісячних платежів по такому («оновленому») кредиту - встановлено щомісячний платіж вже у розмірі 332,34 доларів США. Таким чином, збільшились розміри фінансових зобов`язань споживача, змінились істотні умови кредитування (найбільш суттєві, основні умови).

ОСОБА_1 , стверджував, що Додатковою угодою встановлені його обов`язки як Позичальника щодо сплати винагороду Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати (в жодному з випадків в угоді не конкретизовано про який саме фінансовий інструмент йде мова). При цьому, в Кредитному договорі аналогічні положення та умови, тобто про здійснення оплат саме за надання фінансового інструменту, відсутні.

Позивач вказував на те, що йому, надано новий (оновлений) кредит - у новому (збільшеному) розмірі та, відповідно, змінились (збільшились) розміри щомісячних платежів по такому зобов`язанню. При цьому, такий «новий» кредит в розмірі 17 208.26 доларів США (а як мінімум, у розмірі 539,26 доларів США - різниця між загальними сумами кредиту; це розмір простроченої заборгованості, а не «реальні» кошти) йому виданий в іноземній валюті, (що станом на 16.10.2012 було заборонено у відповідності до абз. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Позивач вказує на те, що, 16.10.2012, виходячи з положень Додаткової угоди, вбачається, що фактично Банк надав йому новий кредит у розмірі не менше 539,26 доларів США в розмірі простроченої на той час заборгованості, на яку Банк збільшив розмір його «основного» зобов`язання.

ОСОБА_1 вказував на те, що враховуючи зміст Додаткової угоди від 16.10.2012 та факт збільшення розміру кредитного зобов`язання за рахунок суми коштів, яких станом на 21.02.2005 не існувало і Кредитним договором передбачено не було, слід дійти висновку про те, що такий правочин, який відбувся 16.10.2012 між ним та Відповідачем, по суті, є укладенням нового кредитного договору (хоча й у формі Додаткової угоди) і підпадає під окремі ознаки рефінансування кредиту, що, відповідно, передбачає укладення нового кредитного договору (а не додаткової угоди до попереднього/основного кредитного договору). Відповідно, укладення нового договору про надання споживчого кредиту передбачає обов`язкове виконання кредитодавцем вимог та дотримання обмежень (заборон), які передбачені ст.ст. 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів». Однак, 16.10.2012 з боку Відповідача цього зроблено не було, про причини йому не відомо.

Станом на дату подання до суду позовної заяви всього на користь Відповідача за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 надійшли кошти на загальну суму 51 399,80 доларів США (згідно електронної виписки Банку). Водночас, згідно виписки інтернет-банку «Приват24» на користь Відповідача по кредитному договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 всього надійшли кошти на загальну суму 51 117,60 доларів США. Проте, згідно листа ПАТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-20171122/1745 від 05.12.2017, на користь Відповідача по кредитному договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 всього надійшли кошти на загальну суму 46 999,51 доларів США.

Враховуючи, що за Кредитним договором загальний розмір «реально» наданої йому позики становить 16 669,00 доларів США, а вказаний у Додатковій угоді загальний розмір позики 17 208,26 доларів США сформований шляхом додавання до «первинної» суми позики суми (розміру) простроченої заборгованості. Як зазначає позивач, у зв`язку з цим, слід рахувати, що загальний розмір наданої йому Банком позики становить 16 669,00 доларів США (а не 17 208,26 доларів США). Таким чином, різниця між розміром позики та розміром надходжень на користь Банку за Кредитним договором становить 34 730,80 доларів США (від найбільшої суми 51 399,80 мінус 16 669,00), що за курсом НБУ станом на 19.02.2018 складає 937 384,29 грн. (1 долар США = 26,99 грн.).

Окрім того, позивач вказує на те, що станом на день звернення до суду із даним позовом на розгляді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа № 308/6966/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005. Позиція ПАТ КБ «ПриватБанк» полягає у тому, що позивач не у повному обсязі погасив даний кредит (на думку банку, залишок заборгованості становить 700-1000 доларів США, при початковій позовній вимозі 2 793,64 долари США). Проти позовних вимог банку позивач заперечує повністю, оскільки свої кредитні зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає виконаними у повному обсязі.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на положення: ст. ст.3,6, ч.ч. 1,3 ст. 215, ч.ч.1,3, ст. 216, ч.1 ст. 230, ч.ч.1,2, ст. 233,ст.257, ч. 5 ст. 261, ч.3 ст. 509, ч.ч. 2,.4 ст. 632, ч.3 ст. 1054, ч.1 ст. 1057-1 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011, від 11.07.2013 №7-рп/2013 , ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», практику Європейського суду з прав людини.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», застосувавши відповідні наслідки недійсності.

Визнати недійсною додаткову угоду від 16.10.2012 до кредитного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 укладену між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», застосувавши відповідні наслідки недійсності.

Зобов`язати Відповідача повернути на його адресу у валюті договору (або за курсом НБУ на дату повернення) у повному розмірі кошти, сплачені по кредитному договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005, за виключенням суми коштів у розмірі 16 669,00 доларів США (розмір фактично наданої позичальнику позики); орієнтовна сума коштів, що підлягають поверненню, становить 34 730,80 доларів США (937 384,29 грн. за курсом НБУ на 19.02.2018).

Визнати недійсним договір іпотеки від 22.02.2005 (нотаріальний бланк ВСА № 046168), укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на забезпечення виконання кредитного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005, застосувавши відповідні наслідки недійсності.

Зобов`язати приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за Договором іпотеки від 22.02.2005, укладеним між мною ( ОСОБА_1 ) та Відповідачем (ПАТ КБ «ПриватБанк»), а саме нерухоме майно: двохкімнатну квартиру за адресою: квартира АДРЕСА_2 , яка належить Позивачу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракущинець А.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для справи в частині укладення додаткової угоди. Вказує, що через збільшення суми кредитування відповідно відбулося збільшення розміру щомісячних платежів. Таким чином збільшився розмір фінансових зобов`язань споживача, змінилися істотні умови кредитування, встановлені додаткові обов`язки щодо сплати винагороди банку. Вважає, що позивачу фактично надано новий кредит у збільшеному розмірі та збільшився розмір щомісячних платежів по такому зобов`язанню. Укладення додаткової угоди не мало на меті настання реальних наслідків її укладення і є способом обману банку позичальника.

Також вважає, що судом неправильно встановлено фактичні обставини справи в частині не вмотивованості позовних доводів щодо несправедливих умов договору та не врахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 21 Закону умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ КБ «Приват Банк» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги і відзиву на скаргу, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 21.02.2005 ПриватБанк в особі директора Закарпатського РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» Ковача В.С. та ОСОБА_1 , уклали кредитний договір № MKZ7GK04400010 терміном дії до 20.02.2015.

Згідно п.1.1, вказаного договору відповідачу надано кредитні кошти шляхом: готівкою через касу у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 16669,00 доларів США, на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 15000,00 доларів США, 844,00 доларів США страхування нерухомості, 825,00 доларів США особисте страхування.

Також, за користування кредитом також передбачена сплата відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісячно в період сплати, з «22» по «28» число кожного місяця, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний) платіж у сумі 264,66 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості за відсотками та кредитом.

При цьому зазначений пункт договору передбачав, що для виконання цього договору Банк відкриває Позичальнику: рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості; кредитний рахунок НОМЕР_2 ; рахунок по відсоткам НОМЕР_3 ; рахунок для обліку комісії 3578 2 053 950 054.

П.1.3 Договору передбачено, що забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека (2-х кімнатна квартира загальною площею 55.07 кв.м., яка належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресо: АДРЕСА_1 ), а також всі інші види застави , іпотеки, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором.

При цьому у договорі визначено права та обов`язки сторін договору.

Так, відповідно до п.2.1 Банк зобов`язувався: надати кредит шляхом і у межах сум, обумовлених п.1.1 даного Договору, а також за умови виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.6 даного Договору, (п 2.1.1.), відкрити рахунки, зазначені в п. 1.1 (п. 2.12), здійснювати планові платежі по погашенню кредиту за рахунок коштів, що надійшли на Рахунок для зарахування коштів, відповідально до пп. 1.1., 3.3 даного договору (2.1.5), здійснювати платежі в рахунок дострокового погашення кредиту відповідно до п. 3.3 , 3.11 даного договору якщо інше не передбачено п. 6.2.

Обов`язки позивальника передбачені п.2.2 Договору, та включають крім іншого використати кредит на цілі зазначені в п. 1.1. даного Договору (п.2.2.1), сплатити відсотки за користування Кредитом відповідно до п. 1.1, 3.1 ,3.2 даного Договору, повну сплату відсотків за користування Кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення Кредиту (п.2.2.2), сплатити Банку комісію згідно п.1.1 і п. 3.11 даного Договору (п. 2.2.3).

Згідно п. 2.3.2. Кредитного договору, в разі неотримання Банком протягом 20-ти днів листовної відповіді Позичальника зі згодою сплачувати новий розмір процентної ставки (запропонований Банком) відповідно до вказаного вище п. 2.3.1., Банк, на власний розсуд, має- право: а) змінити умови договору - витребувати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування; або б) розірвати договір в судовому порядку (при цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором); або в) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору із спрямуванням Позичальнику відповідного повідомлення (при цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором). Одностороння відмова від договору не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.

Згідно п. 2.3.6. Кредитного договору, Банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1. договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на закладене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2.

Крім цього, у відповідності до п. 2.3.9. Банк має право поступати право вимоги за даним договором третім особам, письмово повідомивши про даний факт Позичальника протягом 5-ти днів після такої поступки.

Згідно п. 2.4.1. Кредитного договору, Позичальник, по згоді з Банком має право: здійснювати дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту. При цьому Позичальник зобов`язаний одночасно сплатити Банку суму відсотків, суму комісії відповідно до п. 1.1., 3.11. договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у Банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п. 4.1. договору

п. 4.1. Кредитного договору передбачає, що при порушенні Позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2. (сплата відсотків), 2.2.3. (сплата комісії) договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Згідно п. 4.2. Кредитного договору, у випадку невиконання Банком зобов`язань по видачі Кредиту згідно п. 2.11 даного Договору за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.6 даного Договору, Банк сплачує Позичальнику пеню в розмірі 0,1 % річних від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання Банку (за винятком випадків, передбачених п. 2.3.5 договору).

Для забезпечення виконання зазначеного вище Кредитного договору, 22.02.2005 у м. Ужгороді між позивачем (Іпотекодавець) та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, згідно якого забезпеченням є належна ОСОБА_1 на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана за рахунок коштів, отриманих за вказаним вище Кредитним договором.

Нотаріальне посвідчення Договору іпотеки (нотаріальний бланк ВСА № 046168) вчинене приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. (запис в реєстрі: № 370). У відповідності до такого Договору іпотеки накладено заборону відчуження вказаної вище квартири у м. Ужгороді (запис в реєстрі: № 87).

Згідно матеріалів справи 24.02.2005 року, в рамках виконання такого договору, через касу ЗАТ КБ «ПриватБанк» позивачем отримано кошти у розмірі 15000,00 доларів США, що підтверджується ордером-розпорядженням від 24.02.2005 року та заявою на видачу готівки № 100 від 24.02.2005 року.

16.10.2012 року позивачем з позивачем ОСОБА_1 та Банком укладено додаткову угоду до зазначеного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 року.

Згідно п.1 такої угоди суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшено на 247,82 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня 247,82 доларів США.

Згідно п. 3 укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 додаткової угоди від 16.10.2012 року до кредитного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 року викладено у новій редакції п. 1.1. кредитного договору. Зокрема, новою редакцією п. 1.1. кредитного договору передбачено, що строк дії кредитного договору залишився без змін, а загальна сума позики складала 17208,26 доларів США. на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 15000,00 доларів США, 844,00 доларів США страхування нерухомості, 825,00 доларів США особисте страхування.

Згідно п. 7 Додаткової угоди передбачено, що в разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в Кредитному договорі, за весь період неналежного виконання таких зобов`язань по сплаті відсотків та винагород. Позичальник сплачує Банку неустойку у наступних розмірах: 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Кредитним договором.

Сплата Позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання Позичальником зобов`язань по сплати обумовлених вище відсотків та винагород.

Також п. 7 Додаткової угоди передбачає, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Кредитним договором встановлюється тривалістю 50 (п`ятдесят) років.

Матеріали справи містять додаток до Додаткової угоди: графік погашення заборгованості, що передбачає щомісячне внесення рівними частками суми у розмірі 332,34 дол. США.

Згідно наявної в матеріалах справи АНКЕТИ-ЗАЯВИ від 18.10.2012 згідно якої він ознайомлений і згоден з умовами кредитування які були надані йому у письмовій формі, своїм підписом він підтверджує факт про надання йому інформації про умови кредитування в ПриватБанк…

Матеріали справи містять копію іпотечного договору укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 22.02.2005. Предметом даного договору є надання Іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) в іпотеку майна а саме належну йому на праві власності (відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А 16.02.2005 року за №268 квартиру) кв. АДРЕСА_2 .

Згідно вказаного Договору іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця, що впливають з кредитного договору від 21.02.2005 року №MKZ7GK04400010.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.05.2019 у справі № 308/6966/15-ц, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 30.10.2019, у цьому позові банку відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 23.06.2021 касаційне провадження у справі № 308/6966/15-ц закрито.

Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 308/6966/15- встановлено, зокрема, що 21.01.2015 ОСОБА_1 як діючий військовослужбовець письмово звернувся на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про необхідність проведення перерахунку зобов`язань за вказаним кредитним договором (із врахуванням здійснених платежів починаючи з першого дня настання особливого періоду).

На підтвердження статусу військовослужбовця одночасно з вказаною заявою відповідачем цінним листом надіслано оригінал довідки УСБУ в Закарпатській області № 58/11-17 від 20.01.2015, з якої вбачається, що відповідач проходить військову службу в СБУ з 14.11.2000.

Зазначені позивачем у відповіді на відзив від 24.05.2018 № 20180226/1162 обґрунтування позовних вимог в тій частині, що особливий період в Україні діяв лише з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014 та з 20.01.2015 по 22.08.2015 є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства;

Згідно листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.11.2015 № 20.1.0.0.0/7-20151102/1891 станом на 17.03.2014 сума заборгованості відповідача за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 становила 4358,12 дол. США.

Згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 06.10.2017 № OR8TU78QEP6JDNFM по кредиту за договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 загальна сума платежів, які вказано у графі «Платіж клієнта», за період з 20.03.2014 по 13.05.2016 включно становить 4917,44 дол. США.

На погашення кредитного зобов`язання за договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 з початку дії в Україні особливого періоду по 13.05.2016 відповідачем здійснено оплати у загальному розмірі 4917,44 дол. США, тобто на 559,32 дол. США більше від загальної суми заборгованості відповідача станом на 17.03.2014.

20.03.2014 (після початку особливого періоду) ОСОБА_1 сплачено на погашення кредиту платіж в розмірі 1043,24 дол. США, цим платежем ним будо повністю погашено прострочену на той час заборгованість по кредиту і станом на 20.03.2014 прострочена заборгованість по тілу кредиту, відсоткам комісії та пені була відсутня, а поточна (непрострочена) заборгованість по кредиту становила 3295,20 дол. США;

Оскільки після 17.03.2014 банк не вправі був нараховувати жодні відсотки, комісію та пеню, то всі сплачені після 20.03.2014 ОСОБА_1 платежі повинні були бути спрямованими на погашення поточної заборгованості по тілу кредиту.

Після 20.03.2014 ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3522,65 дол. США, що є більше ніж його поточна заборгованості; нараховані в розрахунку заборгованості банку суми виникли внаслідок того, що позивач після 17.03.2014 продовжував нараховувати відповідачу відсотки, комісію та пеню, і частину сплачених ОСОБА_1 сум спрямовував на погашення нарахованої таким чином заборгованості;

Однак, такі дії банку є неправомірними та суперечать ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказаним рішенням суду першої інстанції також було встановлено, що «надані позивачем ордер-розпорядження від 24.02.2005 року та заява на видачу готівки № 100 від 24.02.2005 року свідчать про отримання відповідачем через касу ПАТ КБ «ПриватБанк» готівкових коштів виключно у розмірі 15000,00 доларів США. Інших документів, які б підтверджували факт надання ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 готівкових коштів у розмірі понад 15000,00 доларів США, позивачем не надано».

Наведе свідчить про те, що встановленими та доведеними є обставини укладання вказаних вище договору та додаткової угоди, а також фактичне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 308/6966/15-ц встановлено, зокрема, що: станом на 14.06.2016 відповідач, з огляду на його звільнення як військовослужбовця протягом дії особливого періоду від сплати штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед банками та процентів за користування кредитом, фактично вже у повному обсязі виконав свої зобов`язання перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005.

Зі змісту вказаного рішення суду не вбачається, що відповідачем заперечувався факт укладання ним договору, так само як і не йдеться про порушення його прав під час підписання спірних Кредитного договору та Додаткової Угоди.

ОСОБА_1 визнавав, що між ним та Банком укладено Кредитний договір, та що ним отримано кредитні кошти у розмірі 15 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1 Додаткової Угоди від 16 жовтня 2012 року, сума заборгованості, що виникла в період із дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової Угоди, зменшено на 247,82 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня 247,82 дол. США.

Як встановлено судом жодної нової видачі кредиту не відбулося, а лише збільшено тіло кредиту на суму 539,26 доларів США вже наявної простроченої заборгованості. Вказане не порушує прав боржника, оскільки на вказану суму перестали нараховуватись неустойки, а почали нараховуватись поточні відсотки, вирівнялася платіжна дисципліна.

При цьому, позивач сам вказує на те, що 16.10.2012, виходячи з положень Додаткової угоди, вбачається, що було зараховано 539,26 доларів США в розмірі простроченої на той час заборгованості, на яку Банк збільшив розмір його основного зобов`язання.

Згідно з статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами першої - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

За положеннями статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

ОСОБА_1 стверджує, що був введений в оману Банком, оскільки йому не було повідомлено усі умови щодо надання кредиту та просив визнати недійсними договір та додаткову угоду в цілому.

При цьому, ВП ВС у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) висловилася щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно. Велика Палата ВС ВП ВС дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між позивачкою та відповідачем, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Верховний Суд у своїх постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 551/424/16-ц та від 23 липня 2018 року у справі № 227/227/17 вказав на те, що визнання недійсним певного положення правочину не є підставою для визнання недійсним правочину в цілому.

Зі змісту додаткової угоди вбачається, що із загальної суми кредиту частина спрямовується на погашення заборгованості за основним договором, а частина на оплату страхових платежів. З такими умовами договору та додаткової угоди позичальник ознайомився та погодився, про свідчать його підписи.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що його введено в оману, є безпідставними, адже як в самому кредитному договорі так і в додатковій угоді зазначені суми кредитів у розмірі 16 669,00 доларів США та 17 208,26 доларів США відповідно, тобто з урахуванням оплати вищевказаних страхових послуг та суми заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди.

За вказаних обставин, суд вірно дійшов висновку про те, що підписавши кредитний договір та додаткову угоду до нього, позичальник усвідомлював, яка сума коштів йому надається у кредит, і висловив бажання отримати саме цю суму, додаткових вимог щодо умов договору не заявляв, отже погодився з усіма істотними умовами договору.

ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б підтверджували, що йому не було повідомлено банком всю необхідну інформацію про умови кредитного договору. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди йому, як споживачеві.

При цьому виконання позивачем кредитного договору в частині погашення кредиту та сплати процентів за користування коштами впродовж 9 років підтверджують те, що умови кредитного договору йому були відомі, зрозумілі та прийнятні.

З виписки по рахунку слідує, що після 20.03.2014 ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено 3522,65 доларів, що є більше ніж його поточна заборгованості. Нараховані в розрахунку заборгованості банку суми виникли внаслідок того, що позивач після 17.03.2014 продовжував нараховувати відповідачу відсотки, комісію та пеню, і частину сплачених ОСОБА_1 сум спрямовував на погашення нарахованої таким чином заборгованості.

Позивач в подальшому зобов`язання за кредитним договором виконувати перестав, питання недійсності кредитного договору порушив лише після виникнення з 2014 року заборгованості.

Даних про звернення позивача до банку з приводу незрозумілості договору, несправедливості його умов, неправомірності положень договору, порушення прав позичальника як споживача, тощо, до виникнення заборгованості та звернення з позовом до суду, позивачем не наведено.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом (рішення ЄСПЛ «Gurepka v. Ukraine», № 38789/04, § 23, від 08 квітня 2010 року).

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, залишити без задоволення.

Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: