ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/599/24Головуючий у 1-й інстанції Лавренюк О.М.
Провадження № 22-ц/817/378/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Лавренюк О.М. у цивільній справі №951/599/24 за позовом акціонерного товариства Укртелеком в особі філії акціонерного товариства Укртелеком до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оренду майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року АТ Укртелеком звернулось в суд із позовом про стягнення з ОСОБА_1 48598,22 грн заборгованості за оренду майна.

Позов обґрунтовано тим, що 1 квітня 2021 року між публічним акціонерним товариством Укртелеком (в подальшому перейменовано на АТ Укртелеком) та ФОП ОСОБА_1 було укладено Договір оренди нерухомого майна №61Е100-189/201, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар взяв у строкове платне користування нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на першому поверсі, загальною площею 35,3 кв.м для використання у якості розміщення магазину вживаного одягу. Однак, за період з травня 2021 року по лютий 2024 року у ОСОБА_1 виникла вищевказана заборгованість за оренду майна.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укртелеком» в особі Тернопільської філії АТ «Укртелеком» заборгованість по орендній платі згідно з договором оренди нерухомого майна №61Е000-189/21 від 01 квітня 2021 року у загальній сумі 48598,22 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укртелеком» в особі Тернопільської філії акціонерного товариства «Укртелеком» судовий збір у сумі 3028,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позов відхилити. Вказує, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням матеріального та процесуального права, оскільки Договір оренди нерухомого майна від 1 квітня 2021 року №61Е000-189/21 було укладено між ПАТ Укртелеком та ФОП ОСОБА_1 , приміщення згідно вказаного договору було передано останній для торгівлі, тому дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У відзиві АТ Укртелеком просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що АТ Укртелеком вже зверталось для вирішення даного спору до господарського суду Тернопільської області, за результатами чого було постановлено ухвалу про закриття провадження у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

1 квітня 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна №61Е000-189/21, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на першому поверсі п`яти-поверхового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 35,3 кв.м. для використання у якості розміщення магазину вживаного одягу.

Відповідно до пункту 2.1. Договору, передача орендованого майна в користування здійснюється за актом приймання-передачі. У разі, якщо Договором передбачено обов`язок Орендаря щодо внесення грошової застави, Орендодавець здійснює передачу Орендованого майна лише після внесення Орендарем Орендодавцю усієї суми грошової застави.

Факт передачі майна в оренду 1 квітня 2021 року підтверджується Актом приймання-передачі майна, складеним 1 квітня 2021 року та підписаним сторонами Договору.

Згідно з пунктом 3.1. Договору, за користування орендованим майном Орендар зобов`язаний сплачувати Орендодавцю орендну плату, що складається з:

-плати за користування нерухомим майном, визначеної за орендною ставкою у розмірі 33,33 гривень за 1 кв.м. за місяць (без урахування ПДВ та коефіцієнта загальних площ), що з урахуванням ПДВ та коефіцієнта загальних площ становить 1708,23 гривень за 35,3 кв.м. за місяць;

-плати за надання орендодавцем послуг з утримання орендованого майна, порядок розрахунку та розмір якої зазначено у Додатку №2 до Договору. При визначенні такої плати підлягає застосуванню коефіцієнт використання загальних площ (якщо такий визначений Договором).

Пунктами 3.4. та 3.5. вказаного Договору передбачено, що Орендодавець в односторонньому порядку без укладення будь-яких змін та доповнень до цього Договору змінює плату за послуги з утримання Орендованого майна у разі зміни або запровадження нових цін, тарифів на комунальні послуги. Про зміну плати за послуги Орендодавець зобов`язаний попередити Орендаря письмово не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю, з якого застосовується нова вартість послуги.

Відшкодування Орендарем вартості використаної електроенергії здійснюється згідно з показниками окремо встановленого лічильника (якщо окремий лічильник не встановлено то згідно до суми середнього електроспоживання, що визначається Орендодавцем). Таке відшкодування не здійснюється у разі, якщо Орендарем за попереднім узгодженням з Орендодавцем укладено окремий договір з постачальником електроенергії.

Відповідно до пунктів 3.7. та 3.8. Договору, орендна плата сплачується Орендарем щомісяця шляхом її перерахування у безготівковому порядку на банківський рахунок Орендодавця у наступному порядку:

- орендна плата (за виключенням плати за надання послуг з утримання Орендованого майна) сплачується не пізніше 20 числа розрахункового (поточного) місяця;

- плата за надання послуг з утримання Орендованого майна сплачується до 20 числа місяць наступного за розрахунковим.

Орендна плата сплачується на підставі рахунку-акту, що надсилається Орендодавцем Орендарю на його e-mail або за допомогою іншого узгодженого Сторонами електронного сервісу обміну документами. У разі не отримання Орендарем рахунку-акту від Орендодавця Орендар зобов`язаний здійснити оплату орендної плати не пізніше 20 числа місяця, у якому має бути здійснена така оплата. При цьому, розмір плати за надання послуг з утримання Орендованого майна визначається у розмірі, що дорівнює попередній оплаті за надання таких послуг (з подальшим корегуванням переплати/недоплати Орендодавцем).

Пунктом 3.6. Договору встановлено, що розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. Зважаючи на дату передачі Орендованого майна у користування та дату повернення його з користування, відповідно, перший та/або останній розрахункові періоди можуть бути меншими за календарний місяць. У такому випадку орендна плата нараховується пропорційно кількості календарних днів у відповідному розрахунковому періоді.

За змістом пункту 5.3.12. Договору Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені вказаним Договором.

У випадку закінчення строку дії Договору та у випадках, передбачених Договором, у відповідності до пункту 2.4. Договору, Орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути Орендодавцю майно, разом з отриманими приналежностями, обладнанням, інвентарем, а також з усіма поліпшеннями, які неможливо відокремити від Орендованого майна, в належному стані, з урахуванням нормального зносу, не пізніше останнього дня строку дії Договору (у тому числі при достроковому припиненні Договору).

29 лютого 2024 року у зв`язку із закінченням строку дії Договору, Сторонами підписано відповідний акт передачі-приймання майна з оренди від 29 лютого 2024 року.

За період оренди з квітня 2021 року по лютий 2024 року включно у ОСОБА_1 сплачувала оренду плату частково, внаслідок чого виникла заборгованість за орендну плату у сумі 48598,22 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.

АТ Укртелеком у серпні 2024 року зверталось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна від 1 квітня 2021 року №61Е100-189/201 у розмірі 48598,22.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 7 серпня 2024 року у справі №921/408/24 клопотання ОСОБА_1 задоволено та закрито провадження у справі за позовом АТ Укртелеком до ОСОБА_1 про стягнення 48598,22 грн заборгованості за Договором оренди нерухомого майна від 1 квітня 2021 року №61Е000-189/21.

Із змісту вказаної ухвали вбачається, що підставою для закриття провадження стало те, що ОСОБА_1 станом на дату укладення Договору оренди нерухомого майна від 1 квітня 2021 року не мала статусу фізичної особи-підприємця (такий статус припинено 30 вересня 2020 року), тому спір слід розглядати в порядку цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 759, 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що між сторонами було укладено Договір оренди нерухомого майна від 01 квітня 2021 року № 61Е000-189/21, умовами якого сторони погодили ціну договору, порядок оплати за користування майном, однак ОСОБА_1 належним чином не виконала свої зобов`язання щодо сплати орендної плати, у зв`язку з чим виникла заборгованість, суд першої інстанції, перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість період з травня 2021 року по лютий 2024 року в розмірі 48598,22 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства слід зазначити наступне.

Колегія суддів звертає увагу на те, що провадження у справі №921/408/24 закрито Господарським судом Тернопільської області на підставі заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у звязку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, тоді як у даній справі остання вказує на господарську юрисдикцію даного спору.

Така поведінка ОСОБА_1 є непослідовною та суперечливою.

Закриваючи провадження у справі №921/408/24, Господарський суд Тернопільської області встановив, що у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявний запис 001002566 про припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця з 30.09.2020 року.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, як на час укладення між сторонами договору оренди нерухомого майна, так і станом на час подання позову та розгляду судом справи відповідачка не є фізичною особою підприємцем.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Таким чином, колегія суддів вважає, що у разі закриття провадження у даній справі, сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту буде поставлене під загрозу з огляду на закриття Господарським судом Тернопільської області провадження за аналогічними вимогами у справі №921/408/24.

Відтак, з метою недопущення порушень Конвенції та недопущення створення юрисдикційного конфлікту, колегія суддів не вбачає підстав для перевірки юрисдикції даного спору та вважає за можливе розгляд даної справи завершити за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні підходи щодо усунення юрисдикційного конфлікту застосовує Велика Палата Верховного Суду (постанови: від 02 жовтня 2019 року у справі № 591/3999/17-ц (провадження № 14-407цс19); від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/10984/14-ц (провадження № 14-351цс19); від 18 грудня 2019 року у справі № 579/968/17 (провадження № 14-395цс19).

Отже, відсутні підстави для закриття провадження у даній справі.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Гірський Б.О.