Номер провадження 2/754/1332/25
08 травня 2025 року м.Київ
Деснянський районний суд міста Києва
під головуванням судді Бабко В.В.
за участю секретаря судового засідання Краснощоки О. В.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання права власності, скасування арешту та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності, скасування арешту та зобов`язання вчинити певні дії.
08.11.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 28.04.2025 не з'явився. До суду від адвоката Васюка М. М., який представляє інтереси ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.
Відділ примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в судові засідання свого представника не направляли. Причину неявки суду не повідомлено.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судові засідання не з'являлися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Однак конверти із копією ухвали про відкриття провадження, позовною заяву з додатками до неї і з судовими повістками, адресовані відповідачам, повернулися до суду з поштовим зазначення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд установив такі факти та їх правовідносини.
30.08.2024 ухвалою Московського районного суду м. Харкова, по справі № 643/4929/24 постановлено ухвалу, якою відповідно ОСОБА_2 у скасуванні заходів забезпечення позову на автомобіль «Skoda Fabia», 2007 року виписку, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . Роз`яснено заявнику, що відповідно до норм законодавства, він може захистити своє право шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.
Згідно із Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_6 автомобіль «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 належить ОСОБА_3 .
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип Верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується Верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах Верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Положенням статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.
Зокрема арешт майна і заборона вчинення певні дії є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Зазначене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 № 727/3071/23 (провадження 61-5032св24).
За приписами частини першої статті 158 ЦПК України із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно) може звернутися виключно учасник справи.
Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
Однак станом на час розгляду справи, потреба в забезпеченні позову, а саме в накладенні арешту на автомобіль «Skoda Fabia», 2007 року виписку, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 - відпала.
Оскільки старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік І. О., в рамках виконання рішення суду у виконавчому провадження № НОМЕР_12, за виконавчим листом 2-1639/09 виданим Московським районним судом м. Харкова 14.07.2009, у відповідності до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію зазначений вище автомобіль.
Так, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Стаття 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.
Таким чином в рамках виконання рішення суду, для задоволення вимог стягувача, державним виконавцем в рамках виконавчого провадження НОМЕР_12, було реалізовано автомобіль «Skoda Fabia», 2007 року виписку, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належав ОСОБА_3 , яка є боржником за виконавчим листом.
Отже потреба у забезпеченні позову, в частині накладення арешту на спірний автомобіль на сьогодні вже не є актуальним. Оскільки змінились обставини, що спричинили застосуванню такому заходу забезпечення позову. Тому суд дійшов висновку про доцільність звільнення з-під арешту транспортного засобу «Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , на який було накладено арешт ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.12.2008 у справі № 2-121693/08.
Що стосується вимоги про визнання право власності за ОСОБА_2 на автомобіль «Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , суд дійшов до такого.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Арештоване майно - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та цінних паперів), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.
Відповідно до п. 1, 2 розділу ІІ Порядку, визначено, що реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». Вартість майна, що передається на реалізацію, зазначається в заявці на реалізацію арештованого майна відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Згідно із п. 4 розділу V Порядку, переможцем електронного аукціону визнається учасник, від якого на момент завершення електронного аукціону надійшла найвища цінова пропозиція (при звичайному перебігу аукціону або через особливу ставку). Якщо один із учасників запропонував придбати майно за стартовою ціною і пропозицій щодо купівлі майна від інших учасників не надійшло, майно продається за стартовою ціною.
Пунктом 1 розділу Х Порядку визначено, що на підставі копії протоколу переможець електронного аукціону протягом десяти календарних днів з дня визначення його переможцем здійснює розрахунки за придбане на електронному аукціоні майно.
Після повного розрахунку переможця за придбане майно (у тому числі сплати податку на додану вартість та винагороди за організацію та проведення електронного аукціону) на підставі протоколу про проведення електронного аукціону та платіжного документа, що підтверджує сплату податку на додану вартість та додаткової винагороди за організацію та проведення електронного аукціону (у випадку, якщо майно реалізувалося за ціною, вищою стартової), виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведений електронний аукціон. Державний виконавець додатково затверджує акт про проведений електронний аукціон у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Начальник відповідного відділу державної виконавчої служби має затвердити акт про проведений електронний аукціон не пізніше наступного робочого дня після його подання виконавцем (Пункт 4 розділу Х Порядку).
Відповідно до п. 6 розділу Х Порядку Підписаний та скріплений печаткою приватного виконавця або затверджений начальником відділу державної виконавчої служби акт виконавець видає та надсилає до особистого кабінету переможця електронного аукціону не пізніше наступного робочого дня з дня його затвердження, про що повідомляє Організатора через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби.
Копія акта надсилається стягувачу, боржнику та через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця) Організатору.
Згідно із п. 7, 8 розділу Х Порядку, не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/надсилання акта про проведений електронний аукціон переможцю всі арешти та заборони, накладені органами державної виконавчої служби (приватними виконавцями), з такого майна знімаються виконавцем (крім арешту, накладеного на виконання рішення суду про вжиття заходів для забезпечення позову). Копії постанови виконавця про зняття арешту з реалізованого майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення переможцю та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
Акт про проведений електронний аукціон є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством.
Пунктом 9 розділу Х Порядку визначено, що у разі придбання рухомого майна акт про проведений електронний аукціон є підставою для отримання майна у зберігача. Зазначений акт підтверджує виникнення права власності у особи, що придбала рухоме майно.
У Поставі Верховного суду справі № 818/337/17 від 20 січня 2021 року, суд наголосив, що належним способом захисту прав особи у випадку арешту майна є звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.
Таким чином, суд установив, що позивач на підставі Акту про проведенні електронні торги є власником автомобіля «Skoda Fabia», 2007 року виписку, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який судом в рамках цієї справи звільнений з-під арешту. З метою захисту права позивача на майно, суд дійшов висновку визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Skoda Fabia» 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .
Що стосується вимоги про зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт та припинити розшук транспортного засобу Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності на ім`я ОСОБА_3 , шляхом постановлення постанови про зняття майна з розшуку та арешту, не пізніше наступного робочого дня з набрання законної сили рішення суду, суд дійшов до такого.
Згідно із ч. 5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.
Тимчасове затримання та зберігання поліцією на спеціальних майданчиках чи стоянці виявленого за результатами розшуку транспортного засобу боржника здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку.
Таким чином розшук майна боржника є заходом примусового виконання рішень суду та інших органів, передбачених статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження».
Однак матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що транспортний засіб «Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , перебуває в розшуку.
Стороною позивача не надано до суду ані копії постанови державного виконавця про розшук транспортного засобу, ані витягу з сервісного центру МВС про наявність розшуку зазначеного вище автомобіля.
А відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець в праві самостійно постановити постанову про зняття майна з розшуку за зверненням особи. Однак позивачем до суду не надано доказів такого звернення та обґрунтованої відмови державного виконавця, в разі її наявності.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 29.03.2023, по справі № 762/8376/20 (провадження 61-513св22) констатує, що судова практика у питанні визначення складу відповідачів у справах про звільнення майна з-під арешту є сформованою.
Так, у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI).
У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
У випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа також є відповідачем у справі.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зауважила, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Отже, в аналогічних правовідносинах, орган державної виконавчої служби, а як в цьому випадку Відділ примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - не може виступати в якості відповідача, оскільки ним не порушувались жодні права позивача. А може бути залучений лише в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Таким чином, аналізуючи викладене вище суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт та припинити розшук транспортного засобу Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності на ім`я ОСОБА_3 , шляхом постановлення постанови про зняття майна з розшуку та арешту, не пізніше наступного робочого дня з набрання законної сили рішення суду.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
До того ж в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод майном вважається законне і обґрунтоване очікування (сподівання отримання ефективного користування правом власності) набуття майна або майнового права в майбутньому.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.
Стаття 141 ЦПК України, регламентує, що ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Так, згідно із ставок судового збору на 2024 рік (на час звернення до суду), передбачених Законом України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімум у для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в цьому випадку 1211,20грн.
При цьому за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1211,20грн.
Таким чином, позивач при звернення до суду повинен був сплатити 1211,20грн за позовну вимогу майнового характеру, та 2422,40грн за дві вимоги немайнового характеру.
Однак позивачем при зверненні до суду подана квитанція про сплату судового збору в розмірі 1211,20грн, як за вимогу майнового характеру. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20грн, по 605,60грн з кожного, оскільки вимога майнового характеру (визнання права власності) судом задоволена.
Разом з тим позивачем при подачі позову не сплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру. Тому суд вважає правильним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20грн за позовну вимогу немайнового характеру (звільнення з-під арешту) яка задоволена судом, а саме з кожного по 605,60грн.
Одночасно, у зв`язку з тим, що позивачем при поданні позову не сплачено судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру (зобов`язати здійснити певні дії) в розмірі 1212,20грн, у якій судом було відмовлено в задоволенні, суд вважає правильним стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20грн.
Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», Порядком про реалізацію арештованого майна затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 29.09.2016 № 2831/5, статтями 316, 321, 328,391 ЦК України, статтями 4, 19, 12, 13, 76-79, 81, 133, 141, 149, 147, 263, ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання права власності, скасування арешту та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Звільнити з-під арешту колісний транспортний засіб «Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності на ім`я ОСОБА_3 , на який ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 18.12.2008 у справі № 2-121693/08 було накладено арешт.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Skoda Fabia», 2007 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20грн, по 605,60грн з кожного.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20грн, по 605,60грн з кожного.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_10 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_11 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відділ примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , адреса місцезнаходження: м. Харків, вулиця Ярослава Мудрого, 26.

Повний текст рішення складено та підписано 08.05.2025, у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В. В. Бабко