ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/301/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого Гірського Б.О.

суддів Костіва О.З., Храпак Н.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/16027/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Яворський Андрій Васильович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2024 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного рішення не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом (в подальшому предмет позову було змінено).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 02.06.2012 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.09.2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилась донька ОСОБА_4 .

Вказувала на те, що з березня 2023 року сторони проживають окремо, а донька проживає із нею.

Зазначала, що дитина відвідує школу в Тернополі, а також секцію гімнастики для розвитку фізичних здібностей, однак коштів на розвиток не вистачає, оскільки відповідач не приймає будь-якої участі у вихованні та утриманні доньки.

На підставі наведеного, просила позов задовольнити та стягувати із ОСОБА_1 в її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 7126 грн. але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягувати із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 в розмірі 5000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 24.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5000 грн. витрат на правову допомогу та 6600 грн. витрат пов`язаних з перекладом документів.

Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 1073,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Яворський А.В. просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів та витрат пов`язаних із перекладом документів у розмірі 6600 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

1) позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , у розмірі 2000 грн. з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття.

2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

3) стягнути з ОСОБА_2 на на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з перекладом документів (доказів) з польської на українську мову, понесені ОСОБА_1 в розмірі 500 грн.

4) відмовити в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь з відповідача витрат пов`язаних з перекладом документів з польської на українську мову.

Вважає рішення суд першої інстанції в цій частині незаконним.

Вказує на те, що відповідач перебуває у важкому матеріальному становищі, на даний момент перебуває в пошуках роботи, а тому не може сплачувати позивачці аліменти у розмірі 5000 грн., який визначений судом.

Зазначає, що при визначені розміру аліментів, необхідно враховувати, що обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків.

Вважає, що саме аліменти у розмірі 2000 грн., але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, забезпечать мінімальні потреби дитини, є необхідними та достатніми.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не вирішено питання щодо стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на правничу допомогу, хоча відповідну заяву була поданою 07.11.2024 року разом із доказами на підтвердження понесених витрати у розмірі 10000 грн.

Вважає, що оскільки позов було задоволено на 70%, з позивача на користь відповідача підлягали стягненню 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Зазначає, що позивачкою понесено витрати на переклад документів, які не є належними доказами, оскільки не стосуються предмету спору, зокрема, декларації про доходи відповідача стосуються років, які передували року подання позовної заяви про стягнення аліментів.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів, а також розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим.

Також вважає правильним висновок суду першої інстанції по відшкодування стороні позивача витрат на переклад з польської на українську мову.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Зазначена справа не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, а тому розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2012 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.09.2023 року.

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на даний час перебуває у Республіці Польща, не працевлаштований та живе на заощадження.

23 липня 2024 року ОСОБА_1 не маючи змоги знайти роботу, подав у Районне управління працевлаштування в Джержоньові документи для реєстрації та очікує на видачу адміністративного рішення, а саме встановлення статусу безробітної особи.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, однак вважав, що із відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_6 саме в розмірі 5000 грн, щомісячно, починаючи із 24.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В силу вимог ст. 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Проте, у кожному конкретному випадку суд визначає розмір аліментів, виходячи із віку та потреб дітей сторін, а також фізичних та матеріальних можливостей батьків щодо утримання своїх дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, встановивши фактичні обставини даної справи, врахувавши, що відповідач є особою молодого працездатного віку, не має на утриманні інших осіб, а також врахувавши необхідність забезпечення сторонами справи прав неповнолітньої дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 здатний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на те, що відповідач перебуває у важкому матеріальному становищі, на даний момент перебуває в пошуках роботи, а тому не може сплачувати позивачці аліменти у розмірі 5000 грн., колегія суддів вважає такими, що не дають підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів.

На думку апеляційного суду визначений судом першої інстанції розмір аліментів, з урахуванням матеріального становища відповідача, є необхідним для гармонійного розвитку дитини і відповідатиме її найкращим інтересам та не є завищеним.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій.

Схожі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №760/6988/22.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Щодо стягнених судом першої інстанції судових витрат, понесених у вигляді правничої допомоги.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

За загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, за власної ініціативи.

Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.

У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям.

Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Так, стороною позивача в суді першої інстанції було заявлено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Водночас суд першої інстанції оцінивши надані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, час та зусилля, витрачені на надання правової допомоги в судових засіданнях, враховуючи принцип співмірності, вважав, що обґрунтованим та співмірним є стягнення із відповідача на користь позивача вартості наданих послуг правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що рішення суду першої інстанції в частині стягнутих із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5000 грн. витрат на правову допомогу не оскаржується.

Разом з тим, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було залишено поза увагою подану стороною відповідача заяву про стягнення витрат на правничу допомогу від 07 листопада 2024 року.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача було надано: копію Договору про надання правничої допомоги та на представництво від 22 липня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнт) та АО ВЕРУМ ПРО в особі голови Яворського А.В.; копію додаткової угоди №1 від 22 липня 2024 року до Договору про надання правничої допомоги та на представництво від 22 липня 2024 року; копію Акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 07 листопада 2024 року, згідно якого АО надало, Клієнту послуги правничої допомоги (ознайомлення з матеріалами справ; пошук, аналіз, і підбір норм законодавства та судової практики; вивчення та аналіз доказів, узгодження правової позиції із клієнтом; складення і подача відзиву на позовну заяву; підготовка та участь в судових засіданнях) вартість якої складає 10000 грн. фіксованого розміру гонорару; копію квитанції до прибуткового касового ордера №07-11/24 від 07.11.2024 року на підтвердження оплати відповідачем зазначеної суми.

Судові витрати відповідача ОСОБА_1 на професійну правничу (правову) допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу стороною відповідача у суді першої інстанції на суму 10 000 грн. не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають обсягу наданих правничих послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що з урахуванням конкретних обставин даної справи, загальних засад цивільного законодавства та критеріїв відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, розмір понесених витрат стороною відповідача має становити 2 000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вже зазначалось вище позов було задоволено на 70%.

Таким чином, з позивача на користь відповідача підлягало до стягнення 600 грн. (2000 х 0,30%)).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Отже, різниця між понесеними судовими витратами на правничу допомогу позивача та відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам становить 4400 грн. (5000 грн. - 600 грн.).

Щодо судових витрат пов`язаних з перекладом документів.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Так, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2023 року було направлено до компетентного органу Республіки Польща судове доручення та витребувано: 1) у Податковому Управлінні Нижньосілемзького воєводства Республіки Польща довідку про доходи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , PESEL: НОМЕР_1 за період з 2020 року до дня розгляду клопотання; 2) у Фонду соціального забезпечення, Zaklad ubezpieczen Spolecznych (ZUS), що знаходиться за адресою: Warszawa, Czerniakowska 16, відомості про те, чи перебуває ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , PESEL: 4 у трудових відносинах з будь-яким підприємством, установою, організацією? Якщо так, то з якою та на якій підставі (умовах) ? Витребувати відомості про його дохід за період з 2020 року до дня розгляду клопотання. Доручено компетентному суду Республіки Польща: 1) Вручити відповідачу по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , PESEL: 4 Адреса проживання: АДРЕСА_2 , копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, виклик (повідомлення) про день судового розгляду та роз`яснити ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 178 ЦПК України він має право надати суду відзив на позовну заяву та надати докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення; 2) Допитати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , PESEL: НОМЕР_1 , як відповідача з таких питань: - чи визнає він позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів; - чи бажає ОСОБА_1 подати свої заперечення у випадку невизнання позову; - які обставини просить взяти до уваги при вирішенні його справи; - повідомити про свій матеріальний стан (доходи за період з 2020 по день подання відомостей, наявне майно); - чи бажає ОСОБА_1 бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду справи в приміщенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області або чи погоджується на розгляд справи у його відсутності; - запропонувати ОСОБА_1 повідомити адресу його електронної пошти, а у випадку її відсутності - номер телефону, номери інших засобів зв`язку (Viber, Telegram тощо), на які йому надсилати інформацію про хід розгляду справи.

18 квітня 2024 року на адресу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшли матеріали про виконання судового доручення.

В подальшому вказані матеріали були перекладені з польської мови на українську бюро перекладів ОСОБА_7 та зазначені послуги з перекладу були оплачені позивачкою, що підтверджено відповідними квитанціями на суму 6600 грн. (т.1 а.с. 229).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вказані витрати пов`язані з перекладом на відповідача, однак не врахував, що оскільки позов було задоволено на 70%, відповідно з відповідача на користь позивача підлягали стягненню не 6600 грн., а 4620 грн. (6600 х 0,70%) таких витрат.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що в заяві від 07 листопада 2024 року сторона відповідача також просила стягнути із позивачки на користь відповідача 500 грн. понесених витрат, пов`язаних з перекладом документів з польської на українську мову, які були долучені до відзиву на змінений позов.

На підтвердження розміру зазначених витрат разом із вказаним відзивом було долучено відповідну квитанцію від 07.08.2024 року на суму 500 грн. та розписку про оплату, видану Бюро перекладів асТра замовнику ОСОБА_8 від 07.08.2024 року (Т.1 а.с.245).

Перекладені документи (датована 08.01.2024 року угода сторін про розірвання трудового договору, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та довідка від 23.07.2024 року, видана районним управлінням працевлаштування в Дзержоньові, про те, що ОСОБА_11 подав 23.07.2024 року до місцевого управління документи для реєстрації та очікує на видачу адміністративного рішення щодо встановлення статусу безробітної особи) були взяті до уваги судом першої інстанції.

Оскільки позов було задоволено на 70%, відповідно з позивача на користь відповідача підлягали стягненню витрати пов`язані з перекладом у розмірі 150 грн. (500 грн. х 0,30%).

Таким чином, на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягали стягненню витрати пов`язані з перекладом у розмірі 4470 грн. (4620 грн. - 150 грн.).

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір стягнутих із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу з 5000 грн. до 4400 грн. та витрат пов`язаних з перекладом документів з 6600 грн. до 4470 грн. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2024 року змінити, зменшивши розмір стягнутих із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) витрат на правову допомогу з 5 000 грн. до 4 400 грн. та витрат пов`язаних з перекладом документів з 6 600 грн. до 4 470 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Храпак Н.М.

Костів О.З.