Провадження №: 2/336/125/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючого судді Звєздової Н.С., при секретарі судового засідання Іванченко О.С., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна, про визнання договору дарування квартири недійсним та повернення сторін договору до первісного стану,

встановив:

Представник позивачки адвокат Сивова Я.В., яка діє на підставі свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю №987 від 30.08.2012, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 31.10.2023 серії АР №1147064, звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить: 1) визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 12.03.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою Мариною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 528, застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру у власність ОСОБА_3 ; 2) стягнути з відповідача на користь позивача понесені по справі судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2016 року набула у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 . 19.04.2019 року вона зареєструвала шлюб зі ОСОБА_5 і після державної реєстрації шлюбу обрала прізвище « ОСОБА_6 ». Напередодні державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 позивач, через обман та психологічний тиск на неї з боку відповідача ОСОБА_4 , підписала у приватного нотаріуса міського нотаріального округу Саламатової М.В. документ з приводу управління належною їй нерухомістю, як на той час вважала позивач. Однак через тривалий період часу, в 2023 році, позивачем було з`ясовано, що 12.03.2019 року вона у нотаріуса уклала з відповідачем договір дарування належної їй квартири. Відповідач доводиться позивачеві батьком її вітчима і тривалий час, приблизно з 2006 року вони підтримували достатньо дружні стосунки, часто спілкувались, відповідач цікавився життям позивачки. Напередодні державної реєстрації шлюбу позивача зі ОСОБА_5 відповідач, будучи обізнаним про вагітність позивачки, скориставшись її вразливим психологічним станом та незадовільним станом здоров`я у той час, шляхом обману примусив її укласти договір дарування квартири. Всі дії, спрямовані на збір необхідних для правочину документів, вчиняв сам відповідач, а позивачці повідомив лише місце, дату та час, коли їй прибути до нотаріуса. Відповідач запевняв позивачку, що вона підписує у нотаріуса довіреність, якою уповноважить його вчиняти дії з утримання квартири або інших питань, пов`язаних з користуванням житла, мотивуючи це тим, що після народження дитини у позивачки не буде не це часу. Відповідач стверджував, що це він робить виключно в інтересах самої позивачки, опікуючись про неї та майбутню дитину. Крім того, за твердженням відповідача надання «довіреності», як він запевняв що саме такий документ необхідно підписати позивачці у нотаріуса, унеможливіть претензії її майбутнього чоловіка на належне їй житло. Позивачка погодилась надати «довіреність» з метою припинення психологічного тиску на неї, уникнення неприємних для неї розмов з відповідачем про свого майбутнього чоловіка. Позивач вважала, що дії з приводу підпису «довіреності», яку вимагає від неї відповідач, не будуть нести негативні наслідки для неї.

Після підписання документу у нотаріуса нічого з приводу володіння, користування позивачем спірної квартири не відбувалось. Позивачка з чоловіком та дочкою проживала в цій квартирі, сплачувала комунальні послуги та несла інші витрати, пов`язані з утримання житла.

В червні 2023 року між позивачем та відповідачем виник конфлікт на ґрунті його неприязного відношення до чоловіка позивачки і проходження ним служби в лавах ЗСУ, після чого відповідач почав вимагати від позивачки її виселення з квартири разом з дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цього часу позивачці від відповідача і стало відомо, що 12.03.2013 року вона підписала у нотаріуса не «довіреність», а договір дарування належної їй квартири.

А тому, просить визнати недійсним договір дарування вище вказаної квартири.

20.12.2023 ухвалою суду заяву позивачки про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 04 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

06.02.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що позивачка усвідомлювала, що підписує саме договір дарування, а не довіреність; що жодного тиску чи обману з боку відповідача не було. Також зазначено, що помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивачка пояснила, що перебувала вагітною, коли підписувала договір дарування, та була впевнена, що підписує саме довіреність на відповідача, аж ніяк договір дарування. Додала, що під час вагітності замикалась в собі. Також пояснила, що іншого житла у неї немає, у вказаній квартирі вона разом з дитиною була зареєстрована та постійно мешкала. Пояснила також, що відповідач вів її в оману, адже помилково вважала, що надає довіреність відповідачу на розпорядження її квартирою.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, відповідач пояснив суду, що позивачка повністю розуміла, що вона підписує договір дарування, а не довіреність. Також додав, що під час укладання договору дарування нотаріус роз`яснювала правові наслідки його підписання. Представник відповідача додав, що позивачка має юридичну освіту, а тому розуміла різницю між договором дарування та довіреністю.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова М.В. суду пояснила, що працює приватним нотаріусам більше 15 років. Не пам`ятає, хто саме із сторін звершувався до неї щодо укладання договору дарування, що під час підписання вказаного договору вона роз`яснювала сторонам правові наслідки його укладення. Зазначила, що для укладення договору дарування потрібно зібрати відповідні документи, тому для цього потрібен певний час, тобто швидко укласти такий договір неможливо. Також додала, що під час підписання договору сторони перебувають в кабінеті у нотаріуса від 30 до 60 хв, нотаріус спілкується з кожною стороною окремо, пояснюючи наслідки підписання договору, згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відеозапис підписання угоди не зберігся. Вважає, що договір дарування від 12.03.2019 року укладений відповідно до чинного законодавства.

Свідок ОСОБА_8 , яка є подругою позивачки, суду пояснила, що знає, що відповідач не є рідним дідусем позивачки. Разом з тим, він відносився до неї як до рідної онучки, до моменту підписання договору у сторін були добрі стосунки. Знає, що спірну квартиру позивачці подарила сім`я відповідача, позивачка повністю сплачувала за неї комунальні послуги. У вказані квартирі позивачка проживала та була прописана разом з донькою. Знає, що відповідачу та його дружині не подобався чоловік позивачки. Зі слів позивачки знає, що відповідач запрошував її до нотаріуса підписати довіреність на квартиру на ім`я відповідача.

Свідок ОСОБА_5 , який є колишнім чоловіком позивачки, суду пояснив, що до одруження він з позивачкою був знайомий 5 років, знав, що квартиру, в якій вони мешкали разом зі спільною дружиною, подарував позивачці відповідач, у них були добрі відносини з дитинства, відповідач не є рідним дідом позивачки. Відповідач був проти відносин свідка з позивачкою. Відповідач систематично здійснював тиск на позивачку щоб вона переписала квартиру на відповідача. На 7 чи 8 місяці вагітності позивачка повідомила свідку, що переписала квартиру на відповідача, хоча думала, що надала довіреність. Під час підписання договору дарування свідок присутнім не був, коли укладався договір не знає.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 12 березня 2019 позивачка ОСОБА_9 (позивачка, дарувальник) подарувала та безоплатно передала у власність відповідачу ОСОБА_4 (обдарований), а ОСОБА_4 прийняв у дар майно, що складається з квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.156-157)

Вказаний договір дарування нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстровано у реєстрі за №528.

Як зазначено у п.5 договорі, дарувальник свідчить, що дарування здійснюється ним без будь-якого примусу чи насильства, як морального так і фізичного.

Згідно п.2 договору, відчужена квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.11.2016 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А.

Відповідно до п. 13 Договору вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього договору сторонам роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжких обставин та обставин, що спонукають вчинити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін є вільними та відповідає реальній домовленості та дійсним намірам. У сторін відсутні заперечення щодо кожної з умов цього договору вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожної з сторін.

Під друкованим текстом договору дарування квартири містяться підписи позивача та відповідача.

Позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». (а.с. 20)

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_10 (а.с. 21)

Позивачка сплачувала за комунальні послуги квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 26-36)

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 05.01.2024, позивачку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.12.2023 було знято з реєстрації місця проживання з адреси : АДРЕСА_1 за заявою власника житла. (а.с.132)

В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала довіреність, а не дарування.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті229та статей203і717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочин здатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 12.03.2019 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті 229,230 ЦК України пов`язують недійсність правочину.

Так, у даній справі, сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на той факт, що підписуючи договір дарування перебувала вагітною, почувала себе незадовільно, тобто посилаючись на стан її здоров`я. Також, вказує на те, що після укладання договору, позивач проживає у спірній квартирі, тобто наслідки укладання договору не настали, іншого житла вона не має.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так, позивач ОСОБА_3 на час вчинення правочину досягла 22 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про пригнічений стан, на який посилалась позивачка, у момент укладання договору, що унеможливлювало розуміти зміст документів, наданих нотаріусом.

Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди.

Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачем надано копії фіскальних чеків про сплату жилого-комунальних послуг, що не є достатнім доказом на підтвердження недійсності договору дарування.

Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано.

З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що ОСОБА_3 розуміла природу укладеного саме договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за договором дарування.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.

Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_3 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Керуючись статтями 1,3,6,15,16,203,204,215,229-233,626,627,638,717-719 ЦК України, статтями2-5,12,13,76-89,133,141,174,258,259,263,264,265,268,352,354,355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна, про визнання договору дарування квартири недійсним та повернення сторін договору до первісного стану, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.С. Звєздова