Дата документу 07.05.2025 Справа № 331/3033/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/3033/24 Головуючий у 1 інстанції Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/830/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 доТовариства з обмеженою відповідальністю «Служба безпеки бізнесу» про стягнення заробітної плати несплаченої підприємством,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Служби безпеки бізнесу» про стягнення заробітної плати несплаченої підприємством, в якому вказує, що 13.12.2022 року Запорізький апеляційний суд ухвалив постанову по справі № 310/7813/20 в якій постановив визнати незаконним та скасувати наказ № 27-к від 19.09.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Поновити ОСОБА_1 на посаді охоронника Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» з 19 вересня 2020 року. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 4799,73 гривень та суму невиплаченого заробітку за період з 1 вересня 2020 року до 24 вересня 2020 року в розмірі 3715,92 гривень, а всього: 8515 гривень 65 копійок. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» на користь ОСОБА_1 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Позивач зв`язався із виконавчою службою Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юс (м.Одеса). Державний виконавець повідомив, що виконавчі листи про поновлення на роботу та стягування грошей були виконані. З періоду поновлення його роботі він не отримав заробітну плату за жодний місяць. Він спробував зв`язатись з ТОВ «Служба безпеки бізнесу», але співробітники підприємства не йдуть з ним на контакт. Для з`ясування цього питання він написав декілька заяв на ім`я директора «Служба безпеки бізнесу» від 25.01.2024 року , 22.02.2024 та 14.03.2024 з проханням надати йому накази та запитав чи нараховано йому компенсацію. На заяви він отримував відповіді в яких було вказано виписки з законодавства та роз`яснено порядок прийняття на роботу згідно законодавства України.

Просив суд стягнути із ТОВ «Служба безпеки бізнесу» середню заробітну плату за період поновлення його на роботі, а саме з 19.09.2020 року по 15.01.2024, тобто 39 місяців 27 днів в сумі 392 499 грн та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є незгода скаржника з висновком суду першої інстанції з відсутність порушень прав позивача.

03 квітня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

07 травня 2025 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Дослідивши надані представником позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, як такий що є не обґрунтованим та не доведеним.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21.02.2020 року ОСОБА_1 обіймав посаду охоронника в ТОВ «Служба безпеки бізнесу», що підтверджується копією трудової книжки/а.с.6/.

Згідно з наказом за №27-к від 19.09.2020, відповідно до п.3 ст.40 КЗпП, ОСОБА_1 було звільнено з посади охоронника.

Не погоджуючись із вказаним Наказом Позивачем було подано позов до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року у задоволені позову відмовлено в повному обсязі./а.с.7/.

13.12.2022 р. Запорізьким апеляційним судом за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 було прийнято постанову, якою, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2021 року скасовано, вирішено прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ No27-к від 19 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді охоронника Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» з 19 вересня 2020 року.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 4799,73 гривень та суму невиплаченого заробітку за період з 01 вересня 2020 року до 24 вересня 2020 року розмір 3715,92 гривень, а всього: 8515 (вісім тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень 65 (шістдесят п`ять) копійок.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1193 (одна тисяча сто дев`яносто три) гривні 15 (п`ятнадцять) копійок.

6. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді охоронника Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба Безпеки Бізнесу»- допустити до негайного виконання./а.с.8-9/.

На виконання Постанови суду, ТОВ «Служба безпеки бізнесу», було видано Наказ №03/1-к від 01.03.2023 року, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронника у ТОВ «Служба безпеки бізнесу»./а.с.10-11/.

Судом встановлено, що у зв`язку із закінченням строку дії договору №24-В-БЕФ-20 від 17.02.2020 року, укладеним між ТОВ «Служба безпеки бізнесу» та Бердянською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» щодо надання послуг з підтримання режиму перебування в морському порті 10.03.2021 р., Відповідачем, після поновлення на посаді Позивача (з метою виконання рішення суду) було видано Наказ №03/2-к від 01 березня 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 було звільнено з 10 березня 2021 року з посади «охоронник» ТОВ «Служба безпеки бізнесу» у зв`язку з закінченням строку дії Договору від 17.02.2020 р. №24-В-БЕФ-20./а.с.45,61-66/.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як встановлено судом, що ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі Наказу від 01.03.2023 року у зв`язку з закінченням строку дії договору про охорону об`єкту.

У справі встановлено, що у зв`язку із закінченням строку дії договору №24-В-БЕФ-20 від 17.02.2020 року, укладеним між ТОВ «Служба безпеки бізнесу» та Бердянською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» щодо надання послуг з підтримання режиму перебування в морському порті 10.03.2021 р., Відповідачем, після поновлення на посаді Позивача (з метою виконання рішення суду) було видано Наказ №03/2-к від 01 березня 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 було звільнено з 10 березня 2021 року з посади «охоронник» ТОВ «Служба безпеки бізнесу» у зв`язку з закінченням строку дії Договору від 17.02.2020 р. №24-В-БЕФ-20.

Позивач, у відповідності до його заяви про прийняття його на роботу на посаду охоронника ТОВ «Служба безпеки бізнесу» від 11 лютого 2020 року зазначив, що він просить прийняти його на роботу на період дії договору по охороні об`єкта (Бердянського порту, згідно договору №24-В-БЕФ-20 від 17.02.2020 року)./а.с.59/.

Верховним Судом в постанові від 16 листопада 2020 року, справа № 753/5107/18, сформульовано правовий висновок, згідно якого припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового договору.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку.

Скаржник, у відповідності до його заяви про прийняття його на роботу на посаду охоронника ТОВ «Служба безпеки бізнесу» від 11 лютого 2020 року зазначив, що він просить прийняти його на роботу на період дії договору по охороні об`єкта (Бердянського порту, згідно договору №24-В-БЕФ-20 від 17.02.2020 року).

Термін дії зазначеного Договору, відповідно до Договору про зміни №1 до договору від 17.02.2020 р. №24-В-БЕФ-20 було продовжено до 10.03.2021 року включно.

Відповідно до наказу №05-к від 21.02.2020 року скаржника було прийнято на роботу до ТОВ «Служба безпеки бізнесу» на посаду охоронника.

У зв`язку із закінченням строку дії договору №24-В-БЕФ-20 від 17.02.2020 року, укладеним між ТОВ «Служба безпеки бізнесу» та Бердянською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» щодо надання послуг з підтримання режиму перебування в морському порті 10.03.2021 р., Відповідачем, після поновлення на посаді Скаржника (з метою виконання рішення суду) було видано Наказ №03/2-к від 01 березня 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 було звільнено з 10 березня 2021 року з посади «охоронник» ТОВ «Служба безпеки бізнесу» у зв`язку з закінченням строку дії Договору від 17.02.2020 р. №24-В-БЕФ-20.

Наказ №03/2-к від 01 березня 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 було звільнено з 10 березня 2021 року з посади «охоронник» ТОВ «Служба безпеки бізнесу» у зв`язку з закінченням строку дії Договору від 17.02.2020 р. №24-В-БЕФ-20 в судовому порядку не оскаржувався та не скасовувався.

Скаржник, в тексті апеляційної скарги зазначає, що ним не була отримана заробітна плата за період з 19.09.2020. Відповідач не надає жодних доказів про сплату заробітної плати. Однак, суд відмовляє в позові про стягнення заробітної плати.

Проте, спростовуються, адже матеріали справи містять клопотання про долучення доказів від 03.12.2024 р., яким відповідачем було надано до суду документи, що підтверджують відсутності заборгованості з заробітної плати, виплаченої Скаржнику на момент його звільнення, а саме відомість розміру виплат, довідку про заробітну плату та довідку про середній заробіток.

Доводи про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки фактично ані в позові, ані в апеляційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про порушення прав Позивача з боку Відповідача.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи апеляційної скарги про фактичне невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі є необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять копію наказу №03/1-к від 01.03.2023 року, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронника у ТОВ «Служба безпеки бізнесу»./а.с.10-11/, а також копію Постанови про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2023 року №71372126, згідно якої вимоги виконавчого документу виконані /а.с.11/.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Колегія суддів, оцінивши зібрані у справі докази, як в цілому, так і окремо, вважає не доведеним факт порушення прав Позивача з боку Відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до самостійного тлумачення норм чинного законодавства та незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: