Справа № 372/6453/23
Провадження № 2-116/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.,

за участю секретаря Клименко В.Ю.,

за участю прокурора Курінного С.О.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача: Державне спеціалізовано господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до з позовною заявою, в якому просить з врахуванням уточнених позовних вимог повернути на користь держави з незаконного володіння відповідачів земельні ділянки. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор зазначив, що спірні земельні ділянки, які належать до земель лісового фонду, були передано у приватну власність та змінено їх цільове призначення у незаконний спосіб з порушенням норм земельного законодавства. Крім того, рішення про надання земельних ділянок у власність приймалось не уповноваженим органом. В зв`язку з тим, що спірні земельні ділянки частково накладаються на земельні ділянки лісового фонду, прокурор просить визнаними недійсним розпорядження та скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки.

Представником відповідача ОСОБА_4 , адвокатом Донченко К.Ю. надано відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, де зазначено, що відповідач не визнає позов, оскільки є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки шляхом безоплатної приватизації та задоволення позову буде свавільним втручанням у володіння майном, прокурор пред`явив позов з неналежним позивачем. Крім того, прокурором обрано неналежний спосіб захисту, оскільки пред`явлено негаторний позов, замість віндикаційного. Також прокурором пропущено строк позовної давності.

Прокурор в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник Обухівської РДА в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, по суті заявлених вимог, покладаються на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Донченко К.Ю. подала клопотання про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову заперечує з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях.

Представник третьої особи ДСГП «Ліси України» в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Інші учасники, які повідомлялись належним чином про час і місце судового розгляду не з`явились, заяв чи клопотань до суду не надавали.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 1633 від 16.10.2008 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16 громадянам загальною площею 31,9240 га, в тому числі ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 площею по 2 га кожному та ОСОБА_18 площею 1,9240 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Копачівської сільської ради Обухівського району Київської області.

На підставі вказаного розпорядження зазначені вище громадяни отримали державні акти на право власності на земельні ділянки, яким присвоєно наступні кадастрові номери:

- ОСОБА_1 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0020, державний акт серії ЯЖ № 472510, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 64;

- ОСОБА_2 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0021, державний акт серії ЯЖ № 472511, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 65;

- ОСОБА_3 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0022, державний акт серії ЯЖ № 472512, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 66;

- ОСОБА_4 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0024, державний акт серії ЯЖ № 472514, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 68;

- ОСОБА_9 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0025, державний акт серії ЯЖ № 472515, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 69;

- ОСОБА_10 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0026, державний акт серії ЯЖ № 472516, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 70;

- ОСОБА_11 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0027, державний акт серії ЯЖ №472517, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 71;

- ОСОБА_12 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0028, державний акт серії ЯЖ № 472518, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 72;

- ОСОБА_13 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0029, державний акт серії ЯЖ № 472519, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 73;

- ОСОБА_14 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0030, державний акт серії ЯЖ № 472520, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 зa № 74;

- ОСОБА_15 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0031, державний акт серії ЯЖ № 472521, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 75;

- ОСОБА_16 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0032, державний акт серії ЯЖ № 472522, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06 2009 за№ 76;

- ОСОБА_5 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0033, державний акт серії ЯЖ № 472523, зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Обухівському районі 11.06.2009 за № 77.

Опрацюванням відомостей Публічної кадастрової карти та Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки установлено, що відомості про земельні ділянки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_18 до Державного земельного кадастру, не внесені.

Також, згідно відомостей Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, а також Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_8 , якому належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0020, ОСОБА_2 , якому належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0021,

ОСОБА_21 , якому належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0022, ОСОБА_4 , якому належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0024 та ОСОБА_5 якій належить земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:0033, належні їм земельні ділянки не відчужували та залишаються їх власниками на даний час. При цьому, вказані особи відомості про реєстрацію речового права на належне їм нерухоме майно до Реєстру речових прав на нерухоме майно, не вносили, що підтверджується відповідними витягами з державного реєстру речових прав.

В подальшому, 20.12.2011 частина власників відчужили належні їм земельні ділянки на користь ОСОБА_6 , а саме:

на підставі договору купівлі-продажу № 2412 ОСОБА_9 відчужив земельну з кадастровим номером :07:002:0025 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Савченко А.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25394341 від 20.10.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2419 ОСОБА_10 відчужив земельну з кадастровим номером :07:002:0026 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Савченко А.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25395935 від 20.10.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2426 ОСОБА_11 відчужила земельну з кадастровим номером :07:002:0027 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Богоград Н.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25885351 від 05.11.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2433 ОСОБА_12 відчужив земельну з кадастровим номером :07:002:0028 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Чорнобук І.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24703673 від 24.09.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2440 ОСОБА_13 відчужила земельну з кадастровим номером :07:002:0029 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Богоград Н.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25885793 від 05.11.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2447 ОСОБА_14 відчужив земельну з кадастровим номером :07:002:0030 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Чорнобук І.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24703375 від 24.09.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2398 ОСОБА_15 відчужив земельну з кадастровим номером :07:002:0031 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Лозінським А.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25083872 від 06.10.2015;

на підставі договору купівлі-продажу № 2405 ОСОБА_16 відчужила земельну з кадастровим номером :07:002:0032 площею 2 га, про що реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області Канівець Н.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25085035 від 06.10.2015.

У подальшому, земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:0025 площею 2 га ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу № 2513 від 19.10.2018 продав ОСОБА_7 , про що приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу

Саєнко Е.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

№ 43586334 від 19.10.2018.

Власником інших, зазначених вище земельних ділянок, залишається ОСОБА_6 , що підтверджується актуальними відомостями Реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до листа Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 11.04.2023 № 02-292, земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0020, :07:002:0021, :07:002:0022, :07:002:0024, :07:002:0025, :07:002:0026, :07:002:0027, :07:002:0028, :07:002:0029, :07:002:0030, :07:002:0031, :07:002:0032, :07:002:0033, згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років розташовані на землях лісогосподарського призначення державного лісового фонду Філії (квартал 53, виділ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11 Планшет № 2, Обухівського лісництва, М 1:10000, лісовпорядкування 2014 року) в адміністративних межах Обухівської територіальної громади (Копачівська сільська рада) Обухівського району Київської області. Погодження на вилучення вказаних лісових ділянок підприємство не надавало.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

В силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та

ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на 2008 рік) спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Так, статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.

Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Відповідна правова позиція з приводу того, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі №369/1777/13-ц.

Таким чином, факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, в тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад.

Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 21.11.2017

№ 584 та від 23.06.2023 № 576 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0020, :07:002:0021, :07:002:0022, :07:002:0024, :07:002:0025, :07:002:0026, :07:002:0027, :07:002:0028, :07:002:0029, :07:002:0030, :07:002:0031, :07:002:0032, :07:002:0033, відповідно до матеріалів лісовпорядкування як 2003, так і 2014 років, відносяться до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» відносяться до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і розташовані у кварталі 53 вказаного лісництва.

Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру.

Висновок про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом висловлено також Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16, де вказано: «Відхиляючи наведені докази, суд апеляційної інстанції не врахував, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування».

Зазначені докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-81, 83 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження факту розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісового фонду.

Таким чином, наведені вище докази у своїй сукупності вказують на приналежність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення.

Щодо недотримання порядку вилучення та зміни цільового призначення земельної ділянки.

Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Однак, за інформаціями Філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 11.04.2023 № 02-292 та Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.05.2023 № 05.1-35/360 встановлено, що останні згоди на вилучення чи припинення права постійного користування вказаними землями не надавали.

Таким чином, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 16.10.2008 № 1633 передано у власність земельні ділянки лісогосподарського призначення без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.

Крім цього, згідно ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

Згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Отже, рішення про вилучення спірних земельних ділянок має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Таким чином, вилучення земельних лісових ділянок загальною площею площею 26 га відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, а не Обухівської районної державної адміністрації.

Вказане свідчить про те, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 16.10.2008 № 1633 було спрямоване на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га, так як, спірні земельні ділянки знаходились в одному кварталі лісництва, суміжні та межують між собою, що свідчить про перевищення адміністрацією передбачених законом повноважень.

Разом з цим, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 16.10.2008 № 1633 відведено у власність 13-м громадянам земельні ділянки загальною площею 26 га, що становлять собою єдиний лісовий масив та знаходились в одному кварталі лісництва, є суміжними та межують між собою, та використовувались для ведення лісового господарства, без вилучення їх з держлісфонду уповноваженим органом держави на підставі ст. ст. 142, 149 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі 368/1158/16-ц та Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1030цс16, від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14, від 22.04.2015 у справі № 6-65цс15.

Враховуючи викладене, районна державна адміністрація не мала повноважень на вилучення і розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення за межами населеного пункту с.Копачів Обухівського району, які перебувають у постійному користуванні державного підприємства.

Також, порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок.

Згідно зі ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим.

Однак, оскаржуваним розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Однак, за інформацією Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.05.2023 № 05.1-35/360 встановлено, що погодження на зміну цільового вищевказаних земельних ділянок не надавалось та відповідні рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земель лісогосподарських потреб не приймалися.

Враховуючи викладене, у даному випадку спірні земельні ділянки набуті у приватну власність всупереч порядку зміни цільового призначення земельних ділянок, визначеному ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України без погодження відповідним органом державної влади з питань лісового господарства.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах та Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 391/1056/14-ц та Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 та від 20.03.2013 у справі № 6-13цс13.

Крім того, в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України рішення органів державної влади в межах компетенції про зміну цільового призначення лісогосподарських земель не приймалось, відповідні проекти не затверджувались.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Аналогічна правова позиція щодо протиправності рішень органів місцевого самоврядування про відведення у приватну власність земельних ділянок без попереднього прийняття рішення щодо зміни їх цільового призначення та затвердження проекту викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №761/1554/13-ц.

Крім цього, згідно ст. ст. 22, 23, 33 Земельного кодексу України громадянам для ведення особистого селянського господарства повинні надаватись виключно землі сільськогосподарського призначення, а не лісового фонду.

Такі правові висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 13.11.13 у справі № 6-123ц13, від 14.05.2014 у справі № 6-35цс14 та від 02.07.14 № 6-81цс14.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Отже, розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 16.10.2008 № 1633 прийнято з порушенням вищевказаного розпорядження Кабінету Міністрів України.

Відповідно до листа Філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України», земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0020, :07:002:0029, :07:002:0030, :07:002:0031, :07:002:0032, :07:002:0033 площею по 2 га кожна, частково накладаються на квартал 53 Обухівського лісництва згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 (2003) року.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0021, :07:002:0022, :07:002:0024, :07:002:0025, :07:002:0026, :07:002:0027, :07:002:0028, площею по 2 га кожна, повністю накладаються на квартал 53 Обухівського лісництва згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 (2003) року.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 363/2877/18, від 16.02 2022 у справі № 363/669/17, від 18.01.2023 у справі № 369/10847/19, зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном.

Таким чином, у разі коли незаконно сформована земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду, лише частина спірної земельної ділянки є власністю держави, а інша належить іншій особі. За таких обставин повернення усієї земельної ділянки у власність держави порушуватиме право цієї особи на іншу частину земельної ділянки, а часткове повернення неможливе у зв`язку з її сформованістю як єдиного об`єкта цивільних прав. Відповідно, зобов`язати відповідачів повернути незаконно сформовану земельну ділянку на користь держави у такому випадку буде неправомірним, при цьому здійснити її поділ неможливо.

Тому ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є заявлення негаторного позову, у складі позовних вимог якого має бути вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Верховним Судом 20.12.2023 у постанові № 916/1517/22 зазначено, що визнання незаконними і скасування спірних наказів, визнання недійсними результатів земельних торгів та договору оренди, а також скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки призведе до припинення прав відповідачів на цю земельну ділянку та поновить права ДСГП «Ліси України» на користування землями державного лісового фонду.

При цьому необхідно враховувати випадки, у яких заявлення вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є ефективним способом захисту порушеного права держави.

Так, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (ч. ч. 9, 10

ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Відповідно до відомостей із Державного земельного кадастру спірні земельні ділянки мають цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Слід наголосити, що ці відомості про цільове призначення спірних земельних ділянок не впливають на правовий режим земель як таких, що належать до земель лісогосподарського призначення, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний із фактом перебування їх у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства і використання для лісогосподарських потреб.

Без скасування державної реєстрації земельних ділянок як об`єктів Державного земельного кадастру власник буде зобов`язаний вживати додаткових заходів для відновлення стану законності, зокрема розробляти документацію щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, здійснювати їх поділ з урахуванням меж земель, що перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, фрагментуючи ділянку, тощо.

При цьому, відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується у разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Частиною 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

У ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказано, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Отже, єдиною підставою для скасування в Державному земельному кадастрі незаконної державної реєстрації земельної ділянки є відповідне судове рішення разом із скасуванням рішення органу державної виконавчої влади, яким затверджено документацію, на підставі якої сформовано відповідну земельну ділянку.

Разом з цим, слід зазначити, що цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо.

Ураховуючи викладене, для забезпечення реальної та безперешкодної можливості державі реалізувати всі правомочності власника щодо спірних земельних ділянок необхідно усунути перешкоди в користуванні ними шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі з припиненням права власності відповідачів на земельні ділянки, відомості про що містяться в Державному земельному кадастрі.

Тому, ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є заявлення негаторного позову, у складі позовних вимог якого має бути вимога про скасування державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі з припиненням прав на них, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельних ділянок.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 484/629/19 та від 20.12.2023 у справі № 916/1517/22.

Таким чином, уточнені позовні вимоги щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :07:002:0020, :07:002:0029, :07:002:0030, :07:002:0031, :07:002:0032, :07:002:0033 площею по 2 га кожна та які частково накладаються на квартал 53 Обухівського лісництва згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 (2003) року, підлягають задоволенню.

Щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :07:002:0021, :07:002:0022, :07:002:0024, :07:002:0025, :07:002:0026, :07:002:0027, :07:002:0028, площею по 2 га кожна, повністю накладаються на квартал 53 Обухівського лісництва згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 (2003) року.

В даному випадку, спірні земельні ділянки, є землями лісового призначення, що повністю накладаються лісовий фонд.

Як зазначено у п.п.49-56 Постанови Великої Палати Верховного Суду 22.05.2018 №469/1203/15-ц, вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого. Велика Палата Верховного Суду нагадує про свої висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку неправомірно зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші).

Водночас володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором заявлено позовну вимогу, яка не є належним способом захисту свої прав, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді та визначення належних сторін.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції у тому числі щодо представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти «орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади».

Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в суді.

Таким чином, захист порушених інтересів держави покладено на органи прокуратури ст. 131-1 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України.

Згідно ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено право прокурора в позовній заяві самостійно визначати, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовувати необхідність захисту інтересів держави, а також зазначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оспорюваним розпорядженням виданого Обухівською РДА порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули спірні земельні ділянки лісового фонду.

Водночас, враховуючи те, що з 17.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким визначено нових суб`єктів владних повноважень, уповноважених на розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, ефективним способом захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах є пред`явлення позову в інтересах дійсних розпорядників земельних ділянок.

Зокрема, відповідно до положень ч. ч. 1, 5 ст. 122, ч. 1 ст. 149, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, розпорядниками земельних ділянок державної власності природно-заповідного фонду та лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державних підприємств є обласні державні адміністрації.

Розташування спірних земельних ділянок за межами населеного пункту підтверджується інформацію Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області від 14.03.2023 № 10-10-0.331-2078/2-23.

Як наслідок, уповноваженим державним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення за межами населених пунктів, на даний час, являється Київська обласна державна адміністрація.

З наведеного вбачається, що вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує права та інтереси держави в особі власника Київської обласної державної адміністрації використовувати спірну земельну ділянку.

Варто зазначити, що позивач як уповноважений суб`єкт владних повноважень, за наявності факту порушення інтересів держави, не звертався до суду за їх захистом.

Так листом від 26.10.2023 № 56-12262вих-23 Обухівська окружна прокуратура звернулася до Київської обласної державної адміністрації із вимогою про необхідність вжиття заходів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства.

Водночас, листом № 11583/08/09.02-N/2023 від 17.11.2023 Київська обласна державна адміністрація повідомила прокуратуру про те, що ними не вживаються заходи цивільно-правового характеру, у зв`язку з неможливістю самостійно встановити порушення законодавства та відсутністю необхідних документів, необхідних для обґрунтування позовної заяви.

Сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями водного фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 (справа № 806/1000/17), від 10.05.2018 (справа № 910/18283/17), від 17.10.2018 (справа № 910/11919/17) не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З огляду на викладене, Обухівська окружна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» правомірно звернулась до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до відповідачів, зокрема Обухівської РДА, який спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання незаконної державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення державної форми власності.

Щодо правомірності втручання у мирне володіння майном.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Так, у справі «Hamer проти Бельгії» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання.

З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок лісового фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини.

За таких обставин результат звернення до суду з вказаним позовом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Інші заперечення представника відповідача не спростовують встановлені судом обставини.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Щодо судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, з відповідачів на користь прокуратури підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.19, 20, 23, 30,48, 49, 52, 53, 56, 57, 77, 80, 81, 263-266 ЦПК України, відповідно до ст. ст. 42, 57 Лісового Кодексу України, ст.ст. 3,12,20,21, 22, 38, 152, 153, 155, 207 Земельного Кодексу України, ст.ст. 16, 20, 21,203, 2015, 317, 319, 321, 328, 391 Цивільного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача: Державне спеціалізовано господарське підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації

від 16.10.2008 № 1633 в частині земельних ділянок з кадастровими номерами :07:002:0020 виданої ОСОБА_1 площею 2 га, виданої ОСОБА_13 площею 2 га, :07:002:0030 виданої ОСОБА_14 площею 2 га, :07:002:0031 виданої ОСОБА_15 площею 2 га, :07:002:0032 виданої ОСОБА_16 площею 2 га, :07:002:0033 виданої ОСОБА_5 площею 2 га.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: № 24703375 від 24.09.2015, № 25083872 від 06.10.2015, № 25085035 від 06.10.2015 стосовно права приватної власності ОСОБА_6 на земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0200:07:002:0030, :07:002:0031, :07:002:0032 площею по 2 га кожна.

Усунути перешкоди власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :07:002:0020, :07:002:0029, :07:002:0030, :07:002:0031, :07:002:0032, :07:002:0033 площею по 2 га.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 судові витрати за подачу позову у розмірі 1696,79 грн., з відповідача ОСОБА_5 у розмірі 1696,79 грн., з відповідача ОСОБА_6 у розмірі 5090,28 грн., з відповідача Обухівської районної державної адміністрації у розмірі 11025,24 грн., з на користь Обухівської окружної прокуратури Київської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Б. Тиханський