Провадження № 2/522/373/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Єрганінової К.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: філія товариства з обмеженою відповідальністю «АН ЮГО-ЗАПАД», про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_3 14.11.2024 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: філія товариства з обмеженою відповідальністю «АН ЮГО-ЗАПАД», про стягнення коштів у розмірі 41 444,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2024 між позивачем та відповідачем за посередництва філії ТОВ «АН ЮГО_ЗАПАД» було укладено договір про намір №2024-22-31061. У позивача та третьої особи була домовленість, що вона продає свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та за отримані кошти купує квартиру відповідача за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира позивача перебуває у продажі до сих пір. У строки встановлені договором, основний договір не було укладено у зв`язку з тим, що квартиру позивача не продали. Позивач зверталася до відповідача із проханням продовжити термін дії договору для отримання більше часу для продажу своєї квартири, проте відповідач була проти, забрала оригінали правовстановлюючих документів на свою квартиру, проте відмовилася повернути забезпечувальний платіж. Спочатку відповідачка була готова повернути кошти, проте після продажу її квартири, адже коштів не було, однак навіть після продажу квартири кошти позивачу у розмірі 1 000 доларів США не були повернуті. Невиконання договору сталося не з вини позивачки, яка не мала інших коштів для купівлі квартири, а її квартира не була продана. Забезпечувальний платіж у розмірі 1 000 доларів США переданий відповідачу є авансом та підлягає поверненню позивачу у національній валюті України гривні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2024 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Справа 30.12.2024 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та 31.12.2024 була передана судді Бондарю В.Я.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31.12.2024 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 12.02.2025.

У судовому засіданні 12.02.2025 проведеному за участі ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 , відповідач повідомила, що потрібен час для ознайомлення зі справою та подання відзиву, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 25.03.2025.

До суду 27.02.2025 надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування відзиву зазначено, що ОСОБА_1 не маючи на руках необхідних коштів для придбання квартири ОСОБА_2 , наголошує на тому, що мала намір придбати квартиру відповідача за кошти розміром 56 000 доларів США. Позивач, не маючи коштів, ввела в оману відповідача тим, що гарантувала останній до 22.04.2024 придбати квартиру. ТОВ «АН Юго-ЗАПАД», розуміючи, що у позивача немає коштів, бере у ОСОБА_2 документи на житло, з умовами, що остання протягом 2 місяців не буде пропонувати свою квартиру іншим покупцям. У договорі про наміри вказано про укладення основного договору не пізніше 22.04.2024. В якості забезпечення свого наміру придбати квартиру ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 кошти у розмірі 41 444,50 грн як забезпечувальний платіж. Пунктом 11 договору передбачено залишення у ОСОБА_2 забезпечувального платежу у разі не укладення основного договору в термін, з вини покупця. Позивач і третя особа навмисно ввели в оману відповідача обіцянками придбати житло. За два місяці очікування відповідачка втратила реальних покупців та продала квартиру пізніше за 54 000 доларів США, в той час як у період лютий-квітень 2024 року їй пропонували значно більші кошти. Кошти передані позивачем є завдатком та поверненню не підлягають по причині вини самого покупця.

У судовому засіданні 25.03.2025 проведеному за участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було прийнято до провадження відзив, позивач повідомила, що їй не потрібен час для підготовки відповіді на відзив, також було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з метою виклику свідків розгляд справи відкладено на 23.04.2025.

До суду 28.03.2025 надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_3 у якій вказує, що відповідач знала про можливість позивача придбати квартиру лише після продажу своєї та підтверджує передання їй забезпечувального платежу у розмірі 1 000 доларів США, тобто погоджується з тим, що такий платіж не є завдатком. Відповідач добровільно уклала договір про наміри. Твердження про суми продажу квартиру є голослівним, адже не підтверджене доказами. Відповідач посилається на норми права щодо завдатку, однак договір про наміри не містить посилання, що сторонами передано одному завдаток.

У зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду та терміновою евакуацією працівників та відвідувачів суду, розгляд справи у судовому засіданні 23.04.2025 відкладено на 01.05.2025.

У судовому засіданні 01.05.2025 проведеному за участі ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 , прийнято до провадження відповідь на відзив, ОСОБА_2 повідомила, що час для подання заперечень їй не потрібен, клопотання повторне представника позивача ОСОБА_3 про виклик свідка залишено без розгляду. Сторони надали вступне слово.

У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_4 , яка працює в ТОВ «АН ЮГО-ЗАПАД» повідомив, що покупець попередив продавця про продаж своєї квартири. Коли розривався договір оригінали документів були повернуті. На запитання ОСОБА_2 «чому ви не віддали мені оригінали документів до того, як я викликала поліцію» свідок зазначила, що її не просили віддати документи раніше зустрічі 22.04.2024, а коли попросили, то вона відразу віддала документи. Свідок ОСОБА_5 повідомила, що займається продажем квартири позивача, у відповідача була можливість забрати оригінали документів до 22.04.2024.

Згідно ч.1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

Суд перейшов до стадії проголошення рішення та повідомив, що проголошення рішення відбудеться 06.05.2025.

У судове засідання 06.05.2025 на проголошення рішення з`явилися позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 .

Третя особа за весь час розгляду справи у судові засідання не з`являлася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомляли.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 22 лютого 2024 року ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір про наміри №2024-22-31061, згідно п.1 якого, продавець виражає намір продати, а покупець придбати майно, що належить продавцю на праві приватної власності, а саме житлове/нежитлове приміщення, загальною площею 45 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (об`єкт), у зв`язку з чим сторони дійшли взаємної згоди укласти договір купівлі-продажу об`єкту в терміни, в порядку та на умовах встановлених цим договором (а.с.12-13).

Згідно п.5.1 Договору про наміри, сторони взаємно встановили і погодили, що основний договір буде укладений сторонами не пізніше 2024-04-22 року.

Пунктом 8 договору закріплено, що відповідно до ч.2 ст.546 ЦК України, сторони дійшли згоди про таке: підтверджуючи намір укласти основний договір купівлі-продажу об`єкту в терміни, передбачені цим договором, з метою забезпечення укладення основного договору, в рахунок майбутніх платежів по основному договору, на момент підписання цього договору, покупець передав, а продавець прийняв забезпечувальний платіж, який становить суму в гривнях України, яка еквівалентна сумі в 1000 (одна тисяча) доларів США за курсом продажу.

Відповідно до п.10, п.11 Договору про наміри, у разі не укладення (відмови від укладення) основного договору в термін, визначений п. 5.1 цього договору, з вини покупця та / або порушення покупцем умов п.2 Договору, всіх або будь-якого з умов в пп.3.1-3.7 договору, забезпечувальний платіж залишається в розпорядженні продавця в якості неустойки (штрафу). У разі не укладення (відмови від укладення) основного договору в термін, визначений п. 5.1 цього договору, з вини продавця та / або порушення продавцем умов п.2 Договору, всіх або будь-якого з умов в пп.3.1-3.7 договору, продавець зобов`язується повернути покупцю забезпечувальний платіж, а також сплати неустойку (штраф) у розмірі 100% від розміру забезпечувального платежу.

Тобто, повернення чи не повернення забезпечувального платежу залежить від того з чиєї вини сталося не укладення основного договору.

Разом з тим, згідно п.13 договору про наміри, сторони звільняються від будь-якої відповідальності, якщо невиконання ними прийнятих на себе зобов`язань буде пов`язане з обставинами, що не залежать від їхньої волі або бажання і знаходяться поза сферою контролю зобов`язаної сторони (рішення, заборони, мораторій органів місцевої та державної влади і управління, несприятливі рішення судових органів), але при цьому, сторони повинні вжити всіх заходів для взаємного запобігання заподіяння майнових і фінансових втрат.

Договір укладено за посередництвом Агентства нерухомості «Юго-Запад».

ОСОБА_5 21.02.2024 склала розписку про постановку квартири ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в базу для продажу (а.с.14).

ОСОБА_6 09.05.2024 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 покупцю ОСОБА_7 , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав (а.с.6).

Свідок ОСОБА_4 підтвердила твердження позивача, що її квартира за адресою: АДРЕСА_1 , до закінчення строку встановленого в договору про наміри, не продалася.

ОСОБА_2 у відзиві та судовому засіданні не заперечувала, що покупка її квартири зі сторони позивача мала відбутися після продажу квартири позивача.

За таких обставин, вина не укладення основного договору не лежать ані на ОСОБА_1 ані на ОСОБА_2 , адже укладення основного договору унеможливив фактор не продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Твердження про позбавлення відповідача на два місяці можливості шукати інших продавців є безпідставним, адже ОСОБА_2 добровільно уклала договір про наміри.

Пунктом 21 Договору про наміри визначено, що сторони взаємно погодили, що договір не є попереднім договором.

Згідно ч.4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

За змістом частини шостої статті 182 ГК України угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Отже, наведені норми визначають, що угода про наміри не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Сторони не заперечують передачу позивачем та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 41 444,50 грн, що було еквівалентно 1 000 доларів США, однак на переконання позивача передані кошти є авансом, а на переконання відповідача завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з нормами частини першої статті 546, частини другої статті 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Положення частини другої статті 570 ЦК України встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, який би відповідав вимогам законодавства України для даного виду правочину щодо його форми та нотаріального посвідчення, укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому за договором про наміри, то передана ОСОБА_1 грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, незалежно від вини будь-кого зі сторін.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/12202/15-ц, провадження № 61-32248 св 18, зазначено, що враховуючи те, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Отже, доводи обох сторін про винність одна одної у не укладенні основного договору купівлі-продажу не заслуговують, оскільки грошові кошти, що за своєю правовою природою є авансом, підлягають поверненню незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн (а.с.39), а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: філія товариства з обмеженою відповідальністю «АН ЮГО-ЗАПАД», про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) аванс у розмірі 41 444 (сорок одна тисяча чотириста сорок чотири) гривні 50 (п`ятдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08 травня 2025 року.

Суддя: В.Я. Бондар