Справа № 127/4632/25
Провадження № 2/127/751/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

01 травня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Воробйова В.В.,

за участю секретарі Врублевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлії Вікторівни, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та відновлення права власності,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлії Вікторівни, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та відновлення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до результатів відкритих торгів між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, за умовами якого останній набув права вимоги за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02.08.2007 року укладеного з ОСОБА_1 , поручитель ОСОБА_3

30.09.2020 року ТОВ «Дніпрофінансгруп» відступило вої права вимоги за кредитним договором позивачу за договором №GL48N718070_blank)_01 про відступлення прав вимоги.

Так, 02.08.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №324/ МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано грошові кошти в розмірі 16500,00 дол. США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, за умовами якого остання стає солідарним боржником та відповідає перед банком всім своїм майном, яке їй належить на праві власності та особистими коштами. В зв`язку з невиконанням свої кредитних зобов`язань, банк звернувся до суду та рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.04.2010 року у справі №2-598/2010 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02.08.2007 року в розмірі 15389,43 дол. США, що еквівалентно 119534 грн., судовий збір 1195 грн. та 250 грн. витрат ІТЗ. На підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2023 року було замінено стягувача на позивача, а також ухвалою суду від 25.09.2024 року видано дублікат виконавчого листа відносно ОСОБА_1 . Після отримання дублікату виконавчого листа, приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. 29.10.2024 року відкрито виконавче провадження, залишок заборгованості за кредитним договором в розмірі 12816,75 дол. США.

Під час здійснення виконавчого провадження було встановлено, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 була відчужена 08.10.2024 року після постановлення ухвали суду від 25.09.2024 року, якою видано дублікат виконавчого листа. Позивач вважає, що ОСОБА_1 було вчинено дії направлені на шкоду кредитора з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредитної заборгованості, яка підтверджена рішенням суду. Договір дарування, на думку позивача, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання, завдає шкоди кредитору та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. На підставі викладеного ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулося до суду з цим позовом та просило:

-визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.): 36.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений 08.10.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлією Вікторівною, зареєстрованого в реєстрі за №2235;

-скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.): 36.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РНОНМ 020, індексний номер рішення: 75447533 від 08.10.2024 року, номер відомостей про речове право: 57018251, припинивши право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.): 36.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РНОНМ 020;

-відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом відновлення права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири, загальною площею (кв.м.): 36.9, житлова площа (кв.м.): 38, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , номер РНОНМ 020.

Ухвалою суду від 18.02.2025 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов.

В судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідачів до суду не надходило.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заяв та заперечень від відповідачів до суду не надходило.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В судове засідання третя особа не з`явилася, проте надала суду заяву, в якій повідомила, що вчинена нею нотаріальна дія відповідає вимогам законодавства. Судову справу просила розглянути без її присутності.

Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2023 року у справі №127/2-598/2010, яка набрала законної сили, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» задоволено та замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра», як вибулої сторони на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (код ЄДРПОУ 43115064) у виконавчих листах, виданих на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці у цивільній справі №2-598/2010 від 26.04.2010 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02.08.2007 (а.с. 9-12).

Зі змісту вказаної вище ухвали суду вбачається, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 26.04.2010 року у справі №2-598/2010 позовні вимоги ВАТ Комерційного банку «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02.08.2007 року на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Вінницьке регіональне управління, яка становить 119534 грн, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.08.2009 року становило 15389,43 доларів США, з яких: 13463,72 доларів США заборгованість з повернення кредиту; 1493,17 доларів США заборгованість по погашенню відсотків; 264,61 доларів США заборгованість по погашенню пені за порушення строків сплати мінімально необхідного платежу; 167,93 доларів США заборгованість зі сплати штрафу. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 1195 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 250 грн.

Згодом, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2024 року заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» задоволено, видано дублікат виконавчого листа №2-598/2010 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №324/МК/2007/ЦВ-840 від 02.08.2007 року в розмірі 15389,43 дол. США, що еквівалентно 119 534,00 грн., судовий збір 1 195,00 грн. та 250,00 грн. витрати ІТЗ. Також поновлено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-598/2010 (а.с. 13-14).

На підставі вказаної ухвали суду, 17.10.2024 року Вінницьким міським судом Вінницької області було видано дублікат виконавчого листа №127/2-598/2010 відносно боржника ОСОБА_1 (а.с. 8). Вподальшому, 29.10.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. було відкрито виконавче провадження №76419971 відносно боржника ОСОБА_1 ,залишок заборгованості становив 12816,75 дол. США (а.с. 15).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованого 25.11.2024 року стало відомо, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 була відчужена 08.10.2024 року (а.с. 16-19).

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 18.03.2025 року було зобов`язано приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Остапенко Юлію Вікторівну надати суду для дослідження в судовому засіданні належним чином посвідчену копію договору дарування 1/2 частини квартири, загальною площею (кв.м.) 63,9, житлова площа (кв.м.) 38, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 08.10.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 08.10.2024 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлією Вікторівною, зареєстрованого в реєстрі за №2235.

Так, з витребуваних судом доказів встановлено, що 27.03.2023 року ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 в дарунок 1/2 частку в праві власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування (а.с. 58-59).

Зі змісту оскаржуваного договору дарування вбачається, що 08.10.2024 року ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 1/2 частку квартири під номером АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №2235. Загальна площа квартири становить 63,9 кв.м., житлова площа 38 кв.м. (а.с. 56-57).

На момент укладення оспорюваного договору дарування від 08.10.2024 року, предмет договору дарування під арештом чи іншим видом обтяження не перебував (а.с. 69), хоча рішення суду було ухвалено ще 26.04.2010 року. При цьому, частинаквартири під АДРЕСА_1 , з`явилась у власності відповідача ОСОБА_1 лише 27.03.2023 року, тобто після заміни стягувача. Інформація в Єдиному реєстрі боржників відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 відсутня (а.с. 70-71, 72-73).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 (а.с. 78-79).

Отже, ТОВ «Брайт Інвестмент» пред`явлено позов із підстав: 1) фаудаторності правочину та 2) порушення принципу добросовісності в діях ОСОБА_1 , на підставі статей 202, 203, 215 ЦК України.

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

У той же час, згідно з ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства.

З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вказано у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2024 року у справі № 700/337/23 (провадження № 61-6444св24), від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20) виснував, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 369/8077/19 (провадження № 61-21207св21)).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20 (провадження № 61-2477св23)).

У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

- фіктивного (стаття 234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.

У постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року у справі № 361/155/21 (провадження № 61-3612св24), від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19 (провадження № 61-4044св21) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

На думку суду твердження позивача про фраудаторність оспорюваного договору дарування, є необґрунтованим, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що вказують на заподіяння шкоди ТОВ «Брайт Інвестмент» вчиненням вказаного договору дарування, чи можливість заподіяння такої шкоди. До того ж, судом встановлено наявність у боржника чотирьох земельних ділянок, а відтак кредитор не втратив право задовольнити свої вимоги за кредитним договором, в тому числі і за рахунок цього майна, а тому боржник не став неплатоспроможним.При цьому, отримання ОСОБА_1 в дарунок 1/2 частини квартири у 2023 році не свідчить про умисний характер його дій з приводу відчуження доньці на підставі також договору дарування. Також, станом на момент укладення спірного договору не існувало будь-яких обставин чи законодавчих заборон, які б перешкоджали відчуження спірного майна.Крім того, ОСОБА_3 являється також боржником за цим кредитним договором.

Також позивачем не надано суду доказів щодо вжиття приватним виконавцем заходів щодо розшуку іншого майна боржника ОСОБА_1 , накладення на нього арешту, за рахунок якого можливості здійснити погашення боргу. Крім того, в оспорюваному договорі вказано, що дарунок оцінено в розмірі 500000,00 грн., що явно перевищує суму боргу.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на постанови Верховного Суду у справах №754/5841/17, №932/18757/19, №;757/50206/50-ц, адже у зазначених судових рішеннях описані інші обставини справ відчуження майна після пред`явлення позову (на стадії судового розгляду).

Отже, розглядаючи справу про визнання договору дарування недійним, суд не вбачає підстав для визнання його недійним з підстав їх фраудаторності, адже поведінка позичальника не містить ознаки недобросовісної, оскільки майно, яке було ним відчужено, належало йому з 27.03.2023 року (до примусового виконання рішення суду), що свідчить про те, що, власник (відповідач у справі) мав підстави вважати, що він діє добросовісно, так як у нього було наявне інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (позиваче), тому права кредитора щодо погашення боргу були повністю захищені.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилався позивач, не знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, томупідстави для визнання оскаржуваного договору недійсним відсутні. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації та відновлення права власності відповідача є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, а тому слід відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 13, 16, 203, 204, 215, 626, 627, 638, 717 ЦК України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 211, 259, 263-265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Юлії Вікторівни, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації та відновлення права власності.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідачами може бути подана заява про перегляд заочного рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 08.05.2025 року.

Суддя: