К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2025 року місто Київ

справа 361/4375/22

апеляційне провадження № 22-ц/824/7497/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років.

Позов мотивовано тим, що 27 лютого 2018 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що між нею та відповідачем сімейні стосунки погіршились та з 2021 року вони стали проживати окремо.

Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та її, як дружини, яка здійснює догляд за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. З часу народження дитини не спілкується з нею, не проявляє інтересу до спілкування та виховання дитини, не цікавиться її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини.

У свою чергу, позивач на цей час не працює та здійснює догляд за дитиною, яка проживає разом з нею, соціальних виплат не отримує, є внутрішньо переміщеною особою.

Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти як на дитину, так і на позивача, з якою наразі проживає дитина, оскільки є працездатним.

Посилаючись на наведене, позивач просила суд:

стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;

стягнути із відповідача на її користь аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_3 трирічного віку.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 аліменти в розмірі частини від усіх видів його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , починаючи з дня пред`явлення позову з 12 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2 684 грн. 00 коп., починаючи з дня пред`явлення позову з 12 вересня 2022 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 трьох років.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 984,80 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року задоволено.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та відмовити ОСОБА_2 у задоволені позову про стягнення аліментів, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.

На обґрунтування вимог скарги зазначав, що після припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачка вступила у фактичні шлюбні стосунки з іншим чоловіком та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила від нього доньку ОСОБА_6 . У зв`язку з тим, що шлюб між позивачем та відповідачем не був розірваний, то походження цієї дитини було визначено в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 122 СК України.

Доказом того, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_7 є рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року у справі № 182/3597/24, яким розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. У позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_2 вказувала про те, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча в свідоцтві про її народження і зазначений батьком, у зв`язку з перебуванням в зареєстрованому шлюбі.

Вказані обставини суд першої інстанції не врахував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення аліментів.

Крім того, вказував, що суд першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення порушив приписи ст. 128 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце розгляду справи. 13 січня 2025 року Броварський міськрайонний суд Київської області виніс ухвалу про прийняття до розгляду заяву про перегляд заочного рішення і призначив судове засідання на 15 січня 2025 року, тобто через 2 дні, що фактично позбавило відповідача підготуватись та прийняти участь у судовому засіданні, а також позивача - надати пояснення з приводу заяви про перегляд судового рішення.

Зауважував, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа № 182/6833/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства. Справа на даний час не розглянута.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2018 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, за актовим записом № 77.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 205, яка проживає з матір`ю.

Згідно з довідок від 19 серпня 2022 року №3250- та №3250- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяті на облік внутрішньо переміщених осіб в Управлінні соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року шлюб, зареєстрований 27 лютого 2018 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 77 - розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, участь у вихованні та утриманні дитини повинні приймати двоє батьків, станом на дату звернення із позовом дитини не досягла трьох років, доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та її матері до досягнення дитиною трьох років матеріали справи не містять, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на утримання доньки аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 в твердій грошовій сумі у розмірі 2 684 грн. 00 коп., починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трирічного віку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частинами 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами 1-3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України).

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу (ч. 6 ст. 84 СК України).

За змістом ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ч. 3 ст. 80 СК України).

Встановивши, що відповідач записаний батьком малолітньої ОСОБА_6 , яка проживає з матір`ю, а також те, що відповідач є працездатною особою, однак не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, врахувавши право матері на утримання до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від його доходів та на утримання позивачки - у розмірі 2 684 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є біологічним батьком дитини, а отже в нього відсутній обов`язок зі сплати аліментів не є підставою для скасування рішення суду та відхиляються колегією суддів.

Так, згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 березня 2022, відповідач записаний батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 205.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини 1 статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Згідно з частинами 1, 2статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Скаржником не надано відповідне судове рішення про виключення з актового запису про народження відомостей про ОСОБА_1 як батька ОСОБА_3 . Натомість, на момент народження дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає недоведеними посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не є батьком дитини.

Посилання на рішення суд про розірвання шлюбу не може бути відповідним доказом у цій справі, оскільки під час її розгляду питання батьківства судом не встановлювалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце розгляду заяви про перегляд заочного рішення, колегія суддів вважає обгрунтованими, оскільки докази належного повідомлення про час та місце розгляду заяви матеріали справи не містять, однак, вказані доводи не можуть бути безумовною підставою для скасування по суті правильного рішення. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалу про прийняття заяви про перегляд заочного рішення суд постановив 13 грудня 2024 року, а не 13 січня 2025 року, як зазначає скаржник, та розгляд заяви було призначено на 15 січня 2025 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Є.П. Євграфова

Б.Б. Левенець