Справа № 304/173/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2024 року, ухвалене суддею Ганько І.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до Ліцею імені Героїв 68-го батальйону Перечинської міської ради Закарпатської області та відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради Закарпатської області, про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток з подальшою виплатою різниці невиплачених сум

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Ліцею імені Героїв 68-го батальйону Перечинської міської ради Закарпатської області та відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради Закарпатської області, про визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток з подальшою виплатою різниці невиплачених сум.

Позовні вимоги мотивував тим, що він з 14 червня 2021 року працює у Ліцеї імені Героїв 68-го батальйону Перечинської міської ради Закарпатської області (до перейменування Перечинський ліцей Перечинської міської ради Закарпатської області) на посаді заступника директора з виховної роботи.

28 лютого 2022 року він був призваний на військову службу під час загальної мобілізації. 19 липня 2022 року на підставі наказу т.в. директора ліцею № 124 «Про припинення виплати середнього заробітку» йому було припинено нарахування та виплату середнього заробітку за місцем роботи як мобілізованому працівнику, що серед іншого підтверджується довідкою про доходи за 2022 рік № 47 від 28 грудня 2022 року, виданою Відділом освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради. 19 вересня 2022 року його звільнено з військової служби.

Після того, як дізнався про припинення нарахування та виплати йому середнього заробітку з 19 липня 2022 року, спочатку усно, а 21 березня 2023 року письмово звернувся до Перечинського ліцею Перечинської міської ради та відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради із проханням розглянути питання про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час проходження військової служби у період з 19 липня по 19 вересня 2022 року та проведення перерахунку відпускних, з подальшою виплатою різниці невиплачених коштів, відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що за педагогічними та науково-педагогічними працівниками на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період зберігається попередній середній заробіток, та згідно листа Міністерства освіти і науки України № 1/10241-22 від 06 вересня 2022 року «Про збереження середнього заробітку педагогічним та науково-педагогічними працівниками закладів освіти, які призвані на військову службу». Однак 06 квітня 2023 року отримав відповідь відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради, а 20 квітня 2023 року ще й аналогічну відповідь Перечинського ліцею Перечинської міської ради про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час проходження військової служби за період з 19 липня по 19 вересня 2022 року, а також для перерахунку відпускних.

Вважає дії відповідача щодо припинення нарахування йому середнього заробітку на період проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації незаконними та такими, що суперечать вимогам закону.

З врахуванням наведеного та збільшення позовних вимог від 16 лютого 2024 року, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ т.в. директора Перечинського ліцею Перечинської міської ради № 124 від 19 липня 2022 року «Про припинення виплати середнього заробітку»;

- зобов`язати відділ освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради нарахувати та виплатити середній заробіток за час проходження військової служби у період із 19 липня по 19 вересня 2022 року та провести перерахунок відпускних за 2021-2022 роки та за 2022-2023 роки, з подальшою виплатою різниці невиплачених коштів;

- також нарахування та виплату зазначених сум коштів провести з урахуванням компенсації приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) за кожний місяць затримки виплати.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду внаслідок порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції йому не було повідомлено про пропущення строку звернення до суду та не вказано на необхідності подачі клопотання про поновлення пропущеного строку.

Зазначає, що 21.03.2023 він письмово звертався до Перечинського ліцею Перечинської міської ради та відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради із проханням розглянути питання про нарахування та виплату середнього заробітку за час проходження військової служби у період з 19 липня по 19 вересня 2022 року та проведення перерахунку відпускних, з подальшою виплатою різниці невиплачених коштів, відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту». 06 квітня 2023 року отримав відповідь відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради, а 20 квітня 2023 року ще й аналогічну відповідь Перечинського ліцею Перечинської міської ради про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час проходження військової служби.

Згодом, із джерел масової інформації йому стало відомо про те, що у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23) зроблено висновок, що «на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в статті 4 ЦК України, про пріоритетність його норм над приватно-правовими нормами інших законів, до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується; у частині другій статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема, шляхом відсилання як до частини третьої статті 119 КЗпП України, так і до норм інших законів (зокрема, частина друга статті 57 Закону України «Про освіту»); Законом № 2352-ІХ не внесено зміни до інших законів, які передбачають гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації і встановлені нормами інших законів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників).

Тобто, для окремих категорій суб`єктів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників) призваних на військову службу за призовом під час мобілізації збережено таку гарантію як попередній середній заробіток; в частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» міститься спеціальна норма щодо положень частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників; спеціальна норма (частина друга статті 57 Закону України «Про освіту») має перевагу над загальною (частина третя статті 199 КЗпП України) нормою. Прийнята пізніше в часі загальна норма (частина третя статті 199 КЗпП України) не скасовує спеціальної норми. Тому за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток».

Саме тоді, 18 жовтня 2023 року, коли було забезпечено надання загального доступу у ЄДРСР до постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23) і після ознайомлення з її текстом йому стало відомо про порушення мого права на нарахування та виплату середнього заробітку мобілізованому працівнику.

Частиною 1 статті 233 КзпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до суду із позовною заявою він звернувся 16 січня 2024 року, тобто у межах тримісячного строку з моменту, коли дізнався про порушення свого права з постанови Верховного Суду в справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23).

Крім того звертає увагу суду, що тільки 06 грудня 2023 року він отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, на видачу якого очікував більше року.

За вказаних підстав просив суд поновити встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду за вирішенням трудового спору та скасувати рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2024 року, ухваливши нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відділ освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради Закарпатської області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Позивачем подано позовну заяву про скасування наказу та стягнення середнього заробітку до суду поза межами строку, встановленого для звернення до суду в такій категорії справ. Трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. При цьому жодних приписів стосовно того, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, ні у ст. 233 КЗпП України, ні у Законі України «Про оплату праці», ні у положеннях інших нормативно-правових актів немає. Сам позивач стверджує, що у відповідності до п. 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України ним проводилися заходи досудового врегулювання спору у формі усних та до уповноважених установ, які питання так і не вирішили. Водночас, як випливає із викладених у позовній заяві фактичних обставин справи, а також доказів, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, про порушення письмових звернень, як вважає позивач, свого права він дізнався тоді, коли звертався з письмовими заявами про виплату середнього заробітку за час проходження військової служби за період з 19 липня по 19 вересня 2022 року до відповідачів Перечинського ліцею та відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради та у квітні 2023 року отримав офіційні відповіді за результатами розгляду цих заяв. Відповіді з роз`ясненнями, в яких йшлося про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час проходження військової служби за вказаний період, як стверджує сам позивач, ним отримано відповідно 06 квітня та 20 квітня 2023 року. Зазначене беззаперечно свідчить про те, що про порушення свого права позивач дізнався у квіті 2023 року. Таким чином, очевидно пройшло більше трьох місяців з моменту, коли позивачу стало відомо про порушення, на його думку, свого права, а з позовною заявою до суду він звернувся лише 16 січня 2024 року, тобто поза межами строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, що набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни до статті 119 КЗпП України, якою передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. У відповідності до цих змін ч. 3 ст. 119 КЗпП України викладено в іншій редакції, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Частиною 1 статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про праці регулює трудові відносини усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином, згідно з внесеними змінами до ст. 119 КЗпП України, що набрали чинності з 19 липня 2022 року, а також наказу тимчасово виконувача обов`язків директора Перечинського ліцею Перечинської міської ради № 124 від 19 липня 2022 року про припинення виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року припинено нарахування та виплату середнього заробітку. Також вважає помилковими твердження позивача щодо пріоритетності норм Закону України «Про освіту», який позивач розглядає як спеціальний закон, стосовно Кодексу законів про працю України. Так, ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин та на даний час є працівником закладу загальної середньої освіти Ліцею імені Героїв 68-го батальйону Перечинської міської ради. У свою чергу Закон України «Про повну загальну середню освіту», який є спеціальним законом, не містить жодних положень щодо збереження за педагогічними працівниками середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації. Аналогічна положенням частини 1 статті 2 Закону України «Про освіту» норма міститься і у статті 4 КЗпП України, згідно з якою законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У даному конкретному випадку, що стосується спірних правовідносин, зважаючи на те, що і Кодекс законів про працю України, і Закон України «Про освіту» мають однакову юридичну силу, є актами загального законодавства, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Зміни до ст. 119 КЗпП України були внесені Законом № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року та набрали чинності з 19 липня 2022 року. Частина друга статті 57 Закону України «Про освіту» на момент виникнення спірних правовідносин була чинною в останній редакції, викладеній у відповідності до змін, внесених Законом №1357-ІХ від 30 березня 2021 року. тобто застосуванню у спірних правовідносинах, на її переконання, підлягали саме норми ст. 119 КЗпП України. По третє, враховуючи те, що відділ освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Перечинської міської ради не вбачає підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку з огляду на викладене вище обґрунтування своєї позиції по суті спору, то відповідно і нарахування компенсаційних сум (індексу інфляції) не може розглядатись. Тому вважає, що доводи позивача про незаконність наказу про припинення виплати йому середнього заробітку, а також про підстави для нарахування та стягнення на його корись середнього заробітку за період з 19 липня по 19 вересня 2022 року із врахуванням індексу інфляції не є обґрунтованими.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Ліцеєм імені Героїв 68-го батальйону Перечинської міської ради Закарпатської області (до перейменування Перечинський ліцей Перечинської міської ради Закарпатської області) та обіймає посаду заступника директора з виховної роботи, вчителя історії.

Як вбачається з військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 29 червня 2017 року, ОСОБА_1 був призваний по мобілізації 28 лютого 2022 року на підставі наказу Президента України № 69/2022 та 19 вересня 2022 року на підставі нач. ком в/ч НОМЕР_2 № 207 від 18 вересня 2022 року п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пп «г» (за сімейними обставинами) звільнений в запас (а. с. 8).

Наказом Перечинського ліцею Перечинської міської ради Закарпатської області від 19 липня 2022 року № 124, відповідно до прийнятих змін до ст. 119 КЗпП, припинено нараховувати та виплачувати середній заробіток ОСОБА_1 , заступнику директора з ВЧ, вчителю історії, з 19 липня 2022 року (а. с. 10).

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» (частина друга статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» оголошено та проводиться загальна мобілізація.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу, у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток.

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23) зроблено висновок, що «на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в статті 4 ЦК України, про пріоритетність його норм над приватно-правовими нормами інших законів, до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується; у частині другій статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема, шляхом відсилання як до частини третьої статті 119 КЗпП України, так і до норм інших законів (зокрема, частина друга статті 57 Закону України «Про освіту»); Законом № 2352-IX не внесено зміни до інших законів, які передбачають гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації і встановлені нормами інших законів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників). Тобто, для окремих категорій суб`єктів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників) призваних на військову службу за призовом під час мобілізації збережено таку гарантію як попередній середній заробіток; в частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» міститься спеціальна норма щодо положень частини третьої статті 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників; спеціальна норма (частина друга статті 57 Закону України «Про освіту») має перевагу над загальною (частина третя статті 199 КЗпП України) нормою (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі загальна норма (частина третя статті 199 КЗпП України) не скасовує спеціальної норми (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Тому за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток».

Законом України від 22 листопада 2023 року № 3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни та у частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено.

Тобто з 24 грудня 2023 року за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, не зберігається попередній середній заробіток.

Тобто, до 24 грудня 2023 року за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, попередній середній заробіток зберігався.

Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 158/2181/23 (провадження № 61-16956св23).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є педагогічними працівником, який 28 лютого 2022 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та з 19 вересня 2022 року звільнений в запас, а тому, відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту» в редакції чинній на час винесення спірного наказу, мав право на отримання середнього заробітку до 19 вересня 2022 року.

Однак, слід врахувати, що відповідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, зокрема, частини першу статті 233 КЗпП України викладено в новій редакції, яка діє і на момент ухвалення рішення, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

ОСОБА_1 про порушення свого права дізнався з відповідей відділу освіти, культури, сім`ї, молоді та спору Перечинської міської ради від 06 квітня 2023 року № 01-30/318 та Перечинського ліцею Перечинської міської ради Закарпатської області від 20 квітня 2023 року № 01-22/80 (а. с. 12-15, 16).

Таким чином, станом на квітень 2023 року, тобто на момент отримання позивачем ОСОБА_1 відмови у нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час проходження військової служби у період з 19 липня по 19 вересня 2022 року, строк звернення до суду за вирішенням трудового спору становив три місяці.

Натомість ОСОБА_1 за захистом своїх порушених прав звернувся тільки 16 січня 2024 року, тобто поза межами строку звернення до суду.

Підстав для поновлення строку суд першої інстанції не знайшов та таких не наведено ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц (провадження №14-367цс18) зазначено, що встановлений статтею 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Зокрема ОСОБА_1 пропущено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, а клопотання про поновлення такого строку не заявляв в суді першої інстанції.

Не наведено позивачем поважних причин пропуску строку для звернення до суду із позовом щодо захисту свої прав також і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Відтак, керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: