Номер провадження 2-з/754/52/25
Справа № 694/1086/25
У Х В А Л А

Іменем України

09 травня 2025 року Суддя Деснянського районного суду м.Києва Зотько Т.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зуєва Наталія Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва -Олефір Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

До Звенигородського районного суду Черкаської області 21 квітня 2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зуєва Наталія Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва - Олефір Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Разом з позовною заявою, позивачем було подано заяву про забезпечення вищевказаного позову.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2025 року вищевказана цивільна справа передана у провадження судді Смовж О.Ю..

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.04.2025 матеріали вищевказаної цивільної справи передано за підсудністю в порядку, встановленому ст.31 ЦПК України..

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2025 вищевказана цивільна справа передана у провадження судді Зотько Т.А..

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

При зверненні до суду з відповідним позовом позивач повинен дотримуватися вимог закону щодо підсудності розгляду цивільних справ, передбачених главою 2 розділу І ЦПК України.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Положеннями статті 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання (частина п`ята, дванадцята статті 30 ЦПК України).

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що за загальним правилом позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування. Разом з тим, нормами ЦПК України у справах за позовами про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, передбачена альтернативна підсудність, тобто позивач має право за своїм вибором звернутися з позовом до стягувача за його місцезнаходженням або за місцем виконання.

Статтею 90 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих написів нотаріусів.

Статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено місце виконання рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

У пункті 37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Стаття 28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача. Тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів. Така процесуальна пільга встановлена законодавцем для позивачів у деяких справах з метою зробити судовий захист їх суб`єктивних прав більш зручним.

Предметом даного позову є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного суду у справі № 638/6060/18 від 12 серпня 2020 року.

Відповідно до статті 87 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі Перелік).

Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 61-4126св19) Верховний Суд дійшов таких висновків.

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Як свідчать матеріали справи, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Олефір О.О. від 16.04.2025 № ВП НОМЕР_1 відкрито виконавче провадження за виконавчим написом №20 від 11.04.2025 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 828 062,00 грн.

Згідно з матеріалами справи, у позовній заяві зазначена адреса зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 ..

Разом з тим, як вбачається з ухвали судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.04.2025 О.Ю.Смовж , судом було встановлено, що позивачем зазначено відповідачем ОСОБА_2 , однак у позовних вимогах ставиться питання про визнання виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 20 від 11.04.2025 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зуєвою Наталією Василівною, таким, що не підлягає виконанню, а відтак дана справа не підсудна Звенигородському районному суду Черкаської області. Компетентним та належним судом для розгляду даної справи суддею було визначено Деснянський районний суд міста Києва відповідно до місця вчинення виконавчого напису, згідно з офіційним місцезнаходженням 3-особи у справі - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Н. В.. При цьому суд не вбачає підстав для застосування альтернативної підсудності - за місцем виконання, оскільки таких аргументів позовна заява не містить.

Таким чином, судом встановлено, що позовна заява не містить будь - яких відомостей або документів на підтвердження місця проживання відповідача - стягувача за виконавчим написом, або ж місця виконання виконавчого напису у Деснянському районі м.Києва, що могло би бути підставою для визначення підсудності саме Деснянському районному суду м. Києва, з урахуванням зміни підсудності за ухвалою судді від 23.04.2025.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в порушення вимог ч.1 ст.31 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зуєва Наталія Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва - Олефір Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, було передано Деснянському районному суду м.Києва виходячи з місцезнаходження третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни, що не передбачено вимогами ст.27, 28 ЦПК України.

За таких обставин, дана справа не підсудна Деснянському районному суду м.Києва і в даному випадку, виходячи з аргументації, викладеної позивачем у поданому ним позові, щодо звернення до Звенигородського районного суду Черкаської області за місцем проживання стягувача - відповідача ОСОБА_2 , компетентним та належним судом для розгляду даної справи є саме Звенигордський районний суд Черкаської області.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до вимог ч.1 ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Згідно з вимогами п.6 ч.1 ст.411 ЦПК України, Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.

З наведеного вище вбачається, що розгляд справи судом з порушенням правил територіальної юрисдикції є порушенням права особи на справедливий суд (ч. 1 ст. 6 Конвенції) та підставою для скасування ухваленого у справі рішення (ч. 1 ст. 378, п.6 ч.1 ст. 411 ЦПК України).

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Таким чином, судом встановлено, що місце виконання оспорюваного позивачем виконавчого напису та відповідач у справі, за останнім відомим зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем проживання, не заходяться та не знаходились в межах територіальної юрисдикції (підсудності) Деснянського районного суду м. Києва, а відтак дана справа була передана для розгляду Деснянському районному суду м.Києва з порушенням вимог ст.31 ЦПК України, оскільки справа не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) саме Деснянського районного суду м. Києва.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо направлення даної справи для розгляду за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Звенигородського районного суду Черкаської області за місцем проживання визначеного позивачем у справі в якості відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , відповідає вимогам ст.27 ЦПК України та не суперечить вимогам ч.2 ст.32 ЦПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись ст.ст. 27, 28, 31, 32, 187, 258-261, 353, 378, 411 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

Передати цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зуєва Наталія Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва -Олефір Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню для розгляду за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Звенигородського районного суду Черкаської області (28000, м. Олександрія, вул. Першотравнева, 30).

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 09 травня 2025 року.

Суддя: Т.А.Зотько