К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 квітня 2025 року місто Київ

справа № 369/2768/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/8105/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Горбенко Н.О. від 23 грудня 2024 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2024 року позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу.

Позов мотивовано тим, що 2 жовтня 2019 року в с. Калинівка Макарівського району Київської області, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Opel Insignia, державний номерний знак НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка внаслідок отриманих тяжких тілесних травм померла на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою слідчого від 31 січня 2020 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

На момент ДТП відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована та останнім не було відшкодовано шкоду потерпілим особам. Потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (доньки загиблої в ДТП) через свого представника звернулися

до МТСБУ з відповідними заявами про здійснення відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника.

На підставі підпункту "а" пункту 41.1. статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та на підставі наданих документів МТСБУ здійснило відповідну виплату потерпілим, а саме кожній із потерпілих виплатило в рахунок відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, по 75 114 грн.

Посилаючись на те, що МТСБУ виконало перед потерпілими покладений на нього обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної водієм транспортного засобу, відповідальність якого не була застрахована на час ДТП, позивач просив суд стягнути в порядку регресу з відповідача виплачене страхове відшкодування в сумі 150 228 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2024 року справу передано на розгляд Святошинського районного суду міста Києва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року позов МТСБУ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ страхове відшкодування в розмірі 150 228 грн, а також судовий збір в розмірі 3 028 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілих осіб, у МТСБУ виникло право вимоги до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Скаржник зазначає, що його вина у здійсненні ДТП відсутня повністю, оскільки ОСОБА_3 , яка загинула, вибігла на дорогу в стані алкогольного сп`яніння.

Судом не взято до уваги, що наданий позивачем доказ відсутності у ОСОБА_1 на час ДТП полісу обов`язкового страхування є неналежним, оскільки при формуванні запиту не було зазначено одну цифру в державному номерному знаку автомобіля.

Вказує, що надана довідка про склад сім`ї загиблої теж є неналежним доказом, оскільки складена власноручно, нібито ОСОБА_4 , та в довідці не зазначено кому вона адресована та з якою метою. На думку скаржника, це свідчить про те, що даний доказ не міг бути підставою для здійснення позивачем регламентної виплати.

Також вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ДТП сталася 2 жовтня 2019 року, регламентна виплата здійснена позивачем 6 серпня 2020 року, а позов датовано 29 листопада 2023 року.

Крім того, після передачі справи за підсудністю суд неналежним чином повідомив відповідача про розгляд справи, що також стало причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник МТСБУ - Безверський Р.В. зазначає про безпідставність її доводів, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив задовольнити.

МТСБУ в судове засідання не з`явилося, про дату, час і місце розгляду справи повідомлене належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

2 жовтня 2019 року водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Opel Insignia, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на 52 км.+ 500 м. а/д Київ-Чоп в с. Калинівка Макарівського району Київської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень померла на місці події.

Відповідно до постанови старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області Бурун А.М. від 31 січня 2020 року, у ході досудового розслідування встановлено, що в ДТП, яка мала місце 2 жовтня 2019 року, при заданому комплексі вихідних даних з технічної точки зору в діях водія автомобіля Opel Insignia, державний номерний знак НОМЕР_1 , невідповідностей у виконанні вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, які б могли знаходитися у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається; пішоходом ОСОБА_3 було допущено грубе порушення Правил дорожнього руху України, тому кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

На час вчинення ДТП водій ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів.

ОСОБА_4 (батько потерпілих) в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (доньки загиблої) звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування.

МТСБУ відшкодувало потерпілим в особі законного представника ОСОБА_4 шкоду в сумі 150 228 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1480913 від 6 серпня 2020 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 цього Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно із частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто в силу презумпції завдавача шкоди відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправність поведінки, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

З огляду на викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши вищенаведені положення законодавства, дійшов висновку про те, що МТСБУ в силу вимог статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" 6 серпня 2020 року здійснило регламентну виплату потерпілім в ДТП особам, оскільки відповідач на час вчинення ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відсутність його вини як водія автотранспортного засобу та закриття відносно нього кримінального провадження не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, так як відповідно до

положень статті 1187 ЦК України цивільно-правова відповідальність наступає і без вини водія, за винятком умов, передбачених частиною 5 цієї статті ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки МТСБУ має право зворотної вимоги до відповідача у порядку частини 1 статті 1191 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що шкода потерпілим фактично була завдана внаслідок дій загиблої, так як остання вийшла на проїжджу частину дороги в темну пору доби в стані алкогольного сп`яніння, є безпідставними, оскільки всупереч вимогам статті 81 ЦПК України відповідач не довів належними та допустимими доказами наявності умислу загиблої. Водночас колегія суддів зауважує, що під умислом слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

До подібних правових висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц; від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц; від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц; від 3 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 та від 7 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19.

Відсутність вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП не впливає на суть спірних правовідносин, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного підтвердження відсутності у ОСОБА_1 чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП спростовуються матеріалами справи: відповідну довідку потерпілі подали до МТСБУ разом із заявою про виплату, а позивач долучив ці документи до відповіді на відзив (а.с. 62-79). Натомість відповідач доказів наявності чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів станом на 2 жовтня 2019 року не надав.

Посилання скаржника щодо неналежності поданого позивачем доказу про склад сім`ї загиблої в ДТП є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

В пункті 35.1. статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

До заяви, окрім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника (підпункт "е" пункту 35.2. статті 35 Закону).

Як вже зазначалося, доньки загиблої в ДТП ОСОБА_3 , як потерпілі, звернулися до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок втрати годувальника.

До заяви було долучено докази, які підтверджують, що на момент загибелі ОСОБА_3 її доньки були малолітніми та перебували на її утриманні, зокрема: копії свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; довідка з Пенсійного фонду України про нарахування пенсії по втраті годувальника для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; довідка із Золотоніської сільської ради Костопільського району Рівненської області із зазначенням відомостей про смерть батьків ОСОБА_3 ; інформація про склад сім'ї ОСОБА_3 від 2 жовтня 2019 року; копія рішення Гащанського районного суду від 20 грудня 2016 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 72-78).

Отже, в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що до заяви про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з втратою годувальника, потерпілими долучено належні докази, які і стали підставою для здійснення регламентної виплати позивачем.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно вимог пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, строк позовної давності продовжився на період дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року такий строк зупинено на час воєнного стану, який діє до теперішнього часу.

Щодо посилань скаржника на те, що після передачі справи за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва він не був повідомлений про розгляд справи, колегія суддів зазначає, що такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду в розумінні пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України.

Так, згідно із пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однак, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 не наводить обґрунтувань про скасування рішення суду з тих підстав, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Натомість, ОСОБА_1 вказує на те, що не повідомлення його судом після передачі справи про розгляд справи та несвоєчасне отримання у зв`язку з цим рішення суду зумовило пропущення ним строку на апеляційне оскарження. Тобто, обґрунтування щодо не повідомлення про розгляд справи ОСОБА_1 пов`язує лише з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не

спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: