Дата документу 06.05.2025 Справа № 337/5564/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5564/24
Провадження №22-ц/807/697/25
Головуючий в 1-й інстанції Завгородній Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Трофимової Д.А.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначено, що 23.04.2021 між АТ «ОТП Банк» (далі по тексту первісний кредитор) та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 499 998,05 гривень. В подальшому відповідач припинив належним чином виконувати умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 21.06.2024 становить 718 962,58 гривень, у тому числі за тілом кредиту 474 492,53 грн, за відсотками 244 470,05 гривень. 21.06.2024 між первісним кредитором та позивачем було укладено договір факторингу, на підставі якого позивач набув статусу кредитора за кредитним договором та відповідно право вимоги до відповідача на суму заборгованості (718 962,58 грн), яку позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору (10 784,44 грн) та витрат на професійну правничу допомогу (9 200 грн).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 718 962,58 грн (сімсот вісімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят дві гривні 58 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» судові витрати у загальному розмірі 19 984,44 грн (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 44 копійки), у тому числі сплачений судовий збір у розмірі 10 784,44 гривні та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200,00 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачу не було відомо про відступлення права вимоги за кредитним договором, оскільки ні позивач, ні АТ «ОТП Банк» не зверталися до відповідача з письмовим повідомленням про відступлення грошової вимоги факторові, відповідно у відповідача не виник обов`язок щодо виконання зобов`язання факторові.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2021 між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір № , відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 499 998,05 грн з терміном повернення 23.04.2026, зі сплатою процентів у розмірі 27,0 % річних. Повернення кредиту та сплата відсотків відбувалася шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів на рахунок погашення кредитних зобов`язань згідно з умовами кредитування. Факт укладення кредитного договору відповідачем не спростовано та підтверджується копією кредитного договору, графіком платежів та розрахунком загальної вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту, анкетою-заявою на отримання кредиту, звітом-рахунком руху коштів по картках відповідача.

У червні 2021 року лютому 2022 року відповідач здійснював обслуговування кредиту шляхом сплати платежів на користь позивача, але з 24.02.2022 припинив належним чином сплачувати кошти за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 21.06.2024 становить 718 962,58 гривень, у тому числі за тілом кредиту 474 492,53 грн, за відсотками 244 470,05 гривень, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості та самим відповідачем не спростовано.

21.06.2024 між первісним кредитом та позивачем було укладено договір факторингу № 21/06/24, відповідно до пункту 1.1 якого клієнт (АТ «ОТП Банк», первісний кредитор) передає, а фактор (ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», позивач) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості згідно з реєстром боржників. Відповідно до пункту 1.2 фактор передає в розпорядження клієнта грошові кошти за плату відповідно до умов договору. Передача прав вимоги до боржників за зобов`язанням в розмірі 216 096 409,58 грн підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників № 1 по договору факторингу № 21/06/24 від 21.06.2024 (загальна кількість боржників 12 199), в розмірі 5 821,25 грн підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників № 2 по договору факторингу № 21/06/24 від 21.06.2024 (загальна кількість боржників 29); платіжною інструкцією від 21.06.2024 № 3073 на суму 6 050 700,06 грн, платіжною інструкцією від 21.06.2024 № 3074 на суму 162,99 гривні; витягом з реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 21/06/24 від 21.06.2024, відповідно до якого передається право вимоги до ОСОБА_1 в розмірі 718 962,58 гривень, у тому числі за тілом кредиту 474 492,53 грн, за відсотками 244 470,05 гривень.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не спростував наявності заборгованості та її розмір, а також не надав доказів виконання своїх зобов`язань перед кредиторами (первісним чи новим) вимоги позову є доведеними.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції в повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У відповідності до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного суду від 06.02.2019 року у справі № 361/2105/16-ц.

Як вірно виснував суд першої інстанції, оскільки відповідач не спростував наявності заборгованості та її розмір, а також не надав доказів виконання своїх зобов`язань перед кредиторами (первісним чи новим), доводи з приводу неповідомлення відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог позову щодо стягнення наявної заборгованості.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 травня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

Д. А. Трофимова