ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4399/25 Справа № 172/294/24 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2025 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_3 і після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 9,2520 га кадастровий номер :01:002:0027, розташована на території Богданівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Йому випадково стало відомо, що ОСОБА_3 залишила заповіт згідно з яким він є спадкоємцем вищезазначеної земельної ділянки. Наприкінці 2023 року він звернувся до Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак 09.02.2024 року державний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем були пропущені строки на прийняття спадщини. Стирок прийняття спадщини ним пропущений з поважних причин, оскільки йому взагалі не було відомо про складений померлою заповіт на його ім`я, а також про смерть ОСОБА_3 , так як він не є родичем померлої і на момент смерті останньої, ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а він мешкає у Васильківському районі Дніпропетровської області. Просить суд визначити додатковий строк два місяці, для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-2).

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено (а.с.134-136).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.143-144).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Судом 1 інстанції встановлено, що з наданих в копіях на ухвалу суду про витребування доказів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 в смт. Царичанка Дніпропетровська область.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку площею 9,2520 га кадастровий номер :01:002:0027, яка розташована на території Богданівської сільської ради Синельниківського (Васильківського) району Дніпропетровської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. 28.02.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 636.

20.05.2021 року до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернувся із заявою про прийняття спадщини син померлої ОСОБА_2 , який у подальшому, а саме: 17.04.2023 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 8,1320 га кадастровий номер :01:009:0016, розташованої на території Богданівської сільської ради Синельниківського (Васильківського) району Дніпропетровської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

09.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Царичаснької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Фрізен Н.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . До заяви ОСОБА_1 долучив (як вбачається із копії спадкової справи) копію паспорта громадянина Україна та картку платника податків на його ім`я, а також копію заповіту, посвідченого державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордінко І.В. 28.02.2018 року та копію витягу від 28.02.2018 року про реєстрацію заповіту складеного від імені ОСОБА_3 в Спадковому реєстрі, де зазначено дату та час реєстрації: 28.02.2018, 11:21.

Постановою державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Фрізен Н.Ю. від 09.02.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане у заповіті майно після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, а тому підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Вказані висновки суду зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Ураховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

При цьому, згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові від 28 березня 2022 року в справі№750/2158/21 (провадження №61-753св22) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини до спливу шестимісячного строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 13 березня 2020 року у справі №314/2550/17 Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.

При вирішенні цивільно-правового спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Так, обґрунтовуючи поважність пропуску строку на прийняття спадщини позивач посилається на необізнаність про наявність заповіту, складеного померлою на його ім`я та про смерть ОСОБА_3 , так як остання не є його родичем та проживала в іншому районі Дніпропетровської області, ніж він.

Судом 1 інстанції вірно не взято до уваги доводи позивача про необізнаність існування зазначеного заповіту, оскільки як вбачається із копії матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, до якої долучив копію заповіту посвідченого державним нотаріусом 28.02.2018 року.

Також суд 1 інстанції зазначив, що про обізнаність ОСОБА_1 про факт смерті ОСОБА_3 свідчить той факт, що земельною ділянкою площею 9,252 га кадастровий номер :01:002:0027 з 2018 року користується Фермерське господарство «Агрофірма «Віктор» на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 26.02.2018 року, головою якого є батько позивача ОСОБА_4 .

За таких обставин, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що у силу статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, а тому відсутні обставини, передбачені статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Матеріали справи не містять доказів необізнаності ОСОБА_1 про наявність заповіту, складеного померлою на його ім`я, навпаки мають докази про наявність на руках у позивача вказаного заповіту, іншого апеляційному суду доведено не було.

Враховуючи вище викладене колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки зазначені позивачем обставини для визначення додаткового строку для прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні положень ст. 1272 ЦК.

Доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростовання висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 07 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.

Судді: