Номер провадження: 22-ц/813/4069/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Одеської гімназії №107 Одеської міської ради у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської гімназії №107 Одеської міської ради, Департаменту освіти та науки Одеської міської ради про визнання протиправним наказу та стягнення середнього заробітку, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Ярема Х.С. 27 вересня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеської гімназії №107 Одеської міської ради, Департаменту освіти та науки Одеської міської ради, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Одеської загальноосвітньої школи №107 І-ІІІ Одеської міської ради від 20.07.2022 року № 154-к «Про продовження увільнення від виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 на час проходження служби за призовом під час мобілізації;

- стягнути з відповідачів середній заробіток за період з 20.07.2022 року по 24.12.2023 року в сумі 157014,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з мобілізацією на військову службу, позивача, як вчителя фізичної культури, наказом директора школи від 03.03.2022 року було увільнено від виконання трудових обов`язків із збереженням місця роботи (посади) та середнього заробітку. Пізніше, наказом директора від 20.07.2022 року увільнення було продовжено із збереженням місця роботи, але без збереження та виплати середнього заробітку, у зв`язку зі змінами, внесеними до ч. 3 ст. 119 КЗпПУ з 19.07.2022 року Законом України від 01.07.2022 року №2352-ІХ. Позивач вважає наказ від 20.07.2022 року протиправним, оскільки ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» станом на 20.07.2022 року та до 24.12.2023 року зберігала право педагогічних працівників на період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період на збереження за ними середнього заробітку. Враховуючи доходи ОСОБА_1 в 2022 році, сума його середньомісячного заробітку за період з 20.07.2022 року по 24.12.2023 року складає 157014,35 грн., які позивач просить стягнути.

Відповідачі проти позову заперечують, вказуючи, що Законом України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ за працівниками, призваними на військову службу, зберігається право на отримання середнього заробітку включно до дня, що передує дню набрання чинності цього Закону, тобто до 19.07.2022 року. Збереження цього права за педагогічними працівниками в ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» немає значення, оскільки до даних правовідносин має застосовуватися Закон, який прийнятий пізніше Закону від 01.07.2022 року № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, а не Закону України «Про освіту». До того ж, Законом України від 22.11.2023 року № 3494-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань, який набрав чинності 24.12.2023 року, право педагогічних робітників на період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період на збереження за ними середнього заробітку, яке передбачала ч. 2 ст. 57 Закону «Про освіту», було скасовано.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської загальноосвітньої школи №107 І-ІІІ Одеської міської ради від 20.07.2022 року №154-к «Про продовження увільнення від виконання посадових обов`язків ОСОБА_2 на час проходження служби за призовом під час мобілізації».

Стягнуто з Одеської гімназії №107 Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 157014,35 грн.

У задоволенні позовних вимог до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Одеської гімназії №107 Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку за час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19.07.2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ, то апелянт не порушив норми ст. 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі, та правомірно припинив нарахування і виплату середнього заробітку позивачу з 20.07.2022 року. Крім того, у зв`язку із більш пізнім прийняттям останнього Закону№2352-ІХ, його норми мають пріоритет перед раніше прийнятим Законом України «Про освіту».

Сторони про розгляд справи на 22.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання сторони з`явились ОСОБА_1 , адвокат Железняк К.О., представникДепартаменту освіти та науки Одеської міської ради. Представник Одеської гімназії №107 Одеської міської ради не з`явився, був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Одеської гімназії №107 Одеської міської ради підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом №140-к від 23.08.2017 року директора Одеської ЗОСШ №107 І-ІІІ ОСОБА_1 було прийнято на роботу вчителем фізичної культури з 01.09.2017 року.

Наказом директора школи №53-к від 03.03.2022 року ОСОБА_1 було увільнено від виконання посадових обов`язків з 03.03.2022 року, у зв`язку з проходженням військової служби за призовом під час мобілізації, збережено місце роботи (посаду) на особливий період та середній заробіток.

Наказом директора школи №154-к від 20.07.2022 року продовжено увільнення ОСОБА_1 - вчителя фізичної культури від виконання обов`язків, у зв`язку з проходженням військової служби, до закінчення військового стану або до дня його звільнення з військової служби, зі збереженням за ним місця роботи (посаду) без збереження/виплати середнього заробітку на період проходження військової служби. Підставами зазначено ч. 3 ст. 119 КЗпПУ, пп.17 п.1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ХІ.

Наказом директора школи № 81-к від 03.06.2024 року ОСОБА_1 звільнено з роботи 05.06.2024 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ.

Згідно з довідкою про заробітну плату від 13.06.2024 року, заробітна плата позивача в травні, червні 2022 року склала 18521,80 грн.

Предметом даного спору є стягнення на користь працівника із закладу освіти та місцевого департаменту освіти і науки середнього заробітку за період з 20.07.2022 року по 24.12.2023 року на користь мобілізованого на військову службу педагогічного працівника, який мав право на отримання середнього заробітку до 24.12.2023 року згідно з ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту».

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

17.19.07.2022 року набрав чинності Закон №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема у ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про освіту», законодавство України про освіту ґрунтується на Конституції України та складається із цього Закону, спеціальних законів, інших актів законодавства у сфері освіти і науки та міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 57 України «Про освіту» (в редакції на час вступу ОСОБА_1 на військову службу), у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

20.12.2023 року набрав чинності Закон України від 22.11.2023 року №3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», яким внесено зміни у ч. 2 ст. 57 Закону 2145-VІІІ. Зокрема, із цієї норми виключені слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період».

З Переліку посад педагогічних та науково-педагогічний працівників, затвердженого постановою КМУ від 14.06.2000 №963 вбачається, що вчитель фізичної культури належить до педагогічних працівників.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпПП України, а також ч. 1 ст. 53 і ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту», ч. 2 ст. 44, ч. 1 ст. 54 і ч. 3 ст. 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч. 2 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту».

У постанові Верховного Суду від 16.10.2023 року у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23) зроблено висновок, що на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в ст. 4 ЦК України, про пріоритетність його норм над приватно-правовими нормами інших законів, до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується; у ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені гарантії для громадян України, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема, шляхом відсилання як до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, так і до норм інших законів (зокрема, ч. .2 ст. 57 Закону України «Про освіту»); Законом № 2352-IX не внесено зміни до інших законів, які передбачають гарантії для громадян України, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, встановлені нормами інших законів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників). Тобто, для окремих категорій суб`єктів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників), призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, збережено таку гарантію як попередній середній заробіток.

В ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» міститься спеціальна норма щодо положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників; спеціальна норма (ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту») має перевагу над загальною (ч. 3 ст. 199 КЗпП України) нормою (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі загальна норма (ч. 3 ст. 199 КЗпП України) не скасовує спеціальної норми (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Тому за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток.

Як вже вказувалось вище, ОСОБА_1 є педагогічним працівником.

З 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ змінено регулювання трудових відносин осіб, які призвані на військову службу. Зокрема, за такими особами до дня фактичного звільнення з військової служби зберігається місце роботи і посада, у той час, як до внесення цих змін за особами, призваними на військову службу, зберігався ще і середній заробіток.

Водночас, Законом №2352-ІХ не внесено змін до Закону №2145-VІІІ, який є спеціальним законом і визначає гарантії для педагогічних працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, у тому числі на збереження заробітної плати на час проходження військової служби (ч. 2 ст. 57, яка діяла до 24.12.2023 року).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені положення закону не були враховані Одеською гімназією №107 Одеської міської ради при винесенні наказу про зупинення нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку з 20.07.2022 року.

Отже, такий наказ є незаконним і підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 має право на нарахування та виплату середнього заробітку за період з 20.07.2022 року по 24.12.2023 року.

Загальний період невиплаченого середнього заробітку ОСОБА_1 тривав з 20.07.2022 року по 24.12.2023 року.

Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу.

Згідно п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абз. 3 п. 2).

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плата за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Згідно довідки про нараховану заробітну плату, заробітна плата позивача у травні, червні 2022 року становила 18521,80 грн. Кількість відпрацьованих днів становить 44. Таким чином, середньоденний заробіток за 44 робочих дні складає 420,95 грн. (18521,80: 44).

Період невиплати середнього заробітку складає 373 дні, тому сума середнього заробітку за цей період складає 157014,35 грн. (420,95 * 373), які підлягають стягненню на користь позивача.

Апелянт, Одеська гімназія №107 Одеської міської ради, вказаний розрахунок не спростувала, та не надала власного розрахунку суми середнього заробітку.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Як вірно зазначеному у оскаржуваному судовому рішенні, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Одеською загальноосвітньою школою №107 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради (наразі Одеська гімназія №107 Одеської міської ради), яка й прийняла оскаржуваний наказ. Отже, саме на Одеську гімназію №107 Одеської міської ради, як роботодавця, покладено передбачений ст. 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 року у справі № 755/713/2223.

У зв`язку із викладеним, суд дійшов правильного висновку про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку є лише Одеська гімназія №107 Одеської міської ради, з якої слід стягнути середній заробіток.

Крім того, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний наказ видано 20.07.2022 року, до суду ОСОБА_1 звернувся лише 17.07.2024 року, тобто майже через два роки після видачі його прийняття наказу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року, в Кодекс законів про працю України внесено зміни і, зокрема, передбачено, що

- працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116) (ст. 233 КЗпП);

- у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року (ст. 234 КЗпП).

Згідно з п.1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпПУ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, запровадження на території України карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпПУ, на строк дії такого карантину (постанова Верховного Суду від 25.04.2023 року у справі № 380/15245/22).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на всій території України з 12.03.2020 року установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2023 року № 65 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено.

У зв`язку із викладеним, останнім днем строку звернення до суду з цим позовом мало бути 30.09.2023 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та продовжує проходити військову службу з 03.03.2022 року по теперішній час. Згідно з довідками про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населенні та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 04.06.2023 року №2401 та від 05.07.2024 року №1725/УБД молодший лейтенант ОСОБА_1 дійсно в період з 23.01.2023 року по 23.03.2023 року, з 26.03.2023 року по 06.07.2023 року, з 24.07.2023 року по 14.10.2023 року, з 19.12.2023 року по 24.01.2024 року, з 11.02.2024 року по 21.06.2024 року, з 27.06.2024 року по 05.07.2024 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

Перебування позивача на військовій службі, яке супроводжується безпосередньою участю у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, позбавляє можливості ОСОБА_1 вести звичайний спосіб життя, зокрема, звернутися до суду у визначені законом процесуальні строки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивачу строку, визначеного ст. 233 КЗпПУ.

Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника Одеської гімназії №107 Одеської міської ради про те, що оскільки положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку за час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19.07.2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ, то апелянт не порушив норми ст. 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі, та правомірно припинив нарахування і виплату середнього заробітку позивачу з 20.07.2022 року. Крім того, у зв`язку із більш пізнім прийняттям останнього Закону№2352-ІХ, його норми мають пріоритет перед раніше прийнятим Законом України «Про освіту».

Колегія суддів зазначає, що, як вже вказувалось вище, Законом України від 22.11.2023 року № 3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни та у ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено.

Тобто, з 24.12.2023 року за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, не зберігається попередній середній заробіток.

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку про те, що у період до 24.12.2023 року за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, попередній середній заробіток зберігався.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є педагогічними працівником, який 03.03.2022 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу, мав право на отримання середнього заробітку до 24.12.2023 року.

Вказане кореспондується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.09.2024 року у справі № 158/2181/23 (провадження № 61-16956св23).

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Одеської гімназії №107 Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе