Справа № 346/1061/25
Провадження № 2-о/346/149/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.,

заявниці ОСОБА_1 ,

заінтересованих осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю не менше п`яти років з спадкодавцем до часу відкриття спадщини, -

У С Т А Н О В И В:

03.03.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з заявою в якій зазначила, що в АДРЕСА_1 знаходиться домоволодіння, 1/2 частка якого належить заявниці, а інша 1/2 частка належала її прабабі ОСОБА_5 . В січні 2012р. ОСОБА_5 померла і після її смерті відкрилася спадщина до складу якої ввійшла і частка спадкодавиці у вищевказаному нерухомому майні. За життя прабаба заповіту не залишала, а тому спадкування її майна здійснюється за законом. Заявниця стверджує, що вона являється спадкоємицею четвертої черги, оскільки проживала разом зі спадкодавицею понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2006 року. Спадкоємці попередніх черг за законом, які залучені в справу в якості заінтересованих осіб, на спадщину ОСОБА_5 не претендують та з заявами про її прийняття до нотаріуса не зверталися. ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та заявою про видачу свідоцтва на про право на неї. Проте, у вчиненні даної нотаріальної дії нотаріусом їй було відмовлено та роз`яснено, що для отримання свідоцтва їй необхідно документально підтвердити факт постійного проживання зі спадкодавицею. Таким чином, посилаючись на те, що в позасудовому порядку вона не має змоги оформити спадкові права на частину домоволодіння, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 в період з 2006 року по 2012 рік за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 05.03.2025р. у справі за заявою ОСОБА_1 було відкрито провадження. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галян Г.М. належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, оскільки встановлення даного факту матиме для неї юридичне значення. Пояснила, що ОСОБА_5 була її прабабою, яка померла в 2012 році. В 1999 році помер прадід ОСОБА_6 , який за життя залишив заповіт за яким належну йому 1/2 частку домоволодіння в АДРЕСА_1 , заповів заявниці. ОСОБА_1 прийняла та оформила спадщину на прадідову частку нерухомого майна. Інша 1/2 частка цього ж домоволодіння належала ОСОБА_5 і після її смерті, заявниця намагалася оформити спадщину і на неї, але нотаріус відмовив, оскільки строк для прийняття спадщини минув, а доказів спільного проживання не було. Також зазначила, що з 2004 по 2014 рік вона була зареєстрована в АДРЕСА_2 , але фактично з 2006 року по день смерті прабаби в 2012 році проживала разом з нею однією сім`єю в будинку по АДРЕСА_1 . На той час заявниці виповнилося 18 років, і оскільки ОСОБА_5 мала похилий вік та потребувала сторонньої допомоги, ОСОБА_1 вирішила переїхати до неї аби жити разом та допомагати їй по господарству, в якому вони тримали корову та домашню птицю (курей). Також разом обробляли город, займалися вирощуванням сільськогосподарської продукції, доглядали за садом. Разом з прабабою вони вели спільний побут та мали спільний бюджет, який складався з пенсії ОСОБА_5 та заробітної плати заявниці, яку вона отримувала працюючи в місцевому магазині. Витрати на комунальні послуги на інші необхідні їм речі також були спільними. Після смерті прабаби, заявниця здійснила її поховання. В цьому їй допомагала її мати онука померлої.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги визнав повністю та не заперечував проти їхнього задоволення. Зазначив, що являється онуком померлої ОСОБА_5 , але на спадкове майно, яке залишилось після її смерті, не претендує. Підтвердив, що заявниця дійсно з 2006 і по 2012 рік проживала разом зі спадкодавицею однією сім`єю.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що заявниця є її донькою, а померла ОСОБА_5 була її бабою. З 18 років донька переїхала та стала постійно проживати з прабабою однією сім`єю, вела з нею господарство та мала спільний побут. Після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_3 разом з донькою здійснили її поховання. На спадщину вона не претендує.

Заінтересована особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що заявниця є її племінницею, а ОСОБА_5 була її бабою. ОСОБА_1 дійсно проживала разом з прабабою однією сім`єю з 2006 року, а тому її вимоги є обгрунтованими та ОСОБА_4 не заперечує проти їхнього задоволення. Наміру оформлювати спадщину після смерті баби вона не має та на спадкове майно не претендує.

Заслухавши пояснення заявника та заінтересованих осіб, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Зі змісту довідки, виданої Коршівською сільською радою від 20.11.2024р. №1752/02-25 вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 станом на 01.07.1990р. відносився до суспільної групи колгоспний двір. Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990р. були: голова господарства ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_5

Відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів, домоволодіння в АДРЕСА_1 згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. було зареєстровано в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №1 під реєстровим № 204. Власник голова колгоспного двору ОСОБА_6 . Форма власності приватна. Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності, видане 11.05.1988р. Виконавчим комітетом Коломийської районної ради на підставі рішення №220 від 14.10.1987р. Домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А», стодоли літ. «Б», стайні літ. «В, Д», вбиральні літ. «Г», літньої кухні літ. «Ж», навісу літ «К», криниці №1.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

В даній справі встановлено, що станом на 1990 рік ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_5 були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/2 частці в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 48, складений Коршівською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 успадкувала після ОСОБА_6 належну йому 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 та зареєструвала за собою право власності на дане майно.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Виконкомом Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області було складено актовий запис №4.

Після її смерті відкрилася спадщина. До складу спадкової маси ввійшла 1/2 частка домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала померлій, як колишньому члену колгоспного двору.

Відповідно до довідок, виданих Коршівською сільською радою від 20.11.2024р. №1752/02-25 та № 246 встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 була зареєстрована одна в житловому будинку в АДРЕСА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_5 у виконкомі Коршівської сільської ради не посвідчувався. Похованням своєї прабабусі займалася ОСОБА_1 , та після її смерті вступила в управління її спадковим майном.

За положеннями ст.. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

В статті 1223 ЦК України вказано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповідального розпорядження не залишила, то спадкування її майна здійснюється спадкоємцями в порядку черговості за законом, які прийняли спадщину.

З метою встановлення кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , судом витребовувалась копія спадкової справи, яка була заведена після смерті спадкодавиці. На виконання ухвали суду, приватний нотаріус Галян Г.М. листом від 28.03.2025р. № 76/01-16 повідомила, що після смерті ОСОБА_8 спадкова справа заведена не була, оскільки єдиною спадкоємицею ОСОБА_1 не було надано всіх необхідних документів.

Судом також було встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галян Г.М. з метою оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 . Вивчивши надані нею документи, нотаріус вказав, що спадкоємицею не було надано документів, які підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, зокрема рішення суду про встановлення цього факту. В зв`язку з цим, нотаріус постановою від 20.02.2025р. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємцю четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України.

Отже, зібрані та досліджені у справі письмові докази підтверджують, що заявниця, претендуючи на спадкове майно померлої ОСОБА_5 , як спадкоємиця четвертої черги за законом, намагалася у визначеному законодавством порядку оформити свої спадкові права в нотаріуса. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла, що мало наслідком її подальше звернення до суду задля встановлення факту її проживання однією сім`єю з спадкодавицею понад п`ять років.

Досліджуючи обґрунтованість та доведеність заявлених вимог, суд виходить з наступних норм права та встановлених обставин.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).

Відповідно до частини першої статті 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Отже, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

В довідці, виданій Коршівською сільською радою від 12.02.2025р. № 103/02-26 зазначено, що ОСОБА_1 з 2006 року по 2012 рік проживала без реєстрації однією сім`єю з ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вела спільне господарство з ОСОБА_8 , здійснювала за нею догляд, сім`я була пов`язана спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. З дня смерті ОСОБА_8 , в управління її майном вступила ОСОБА_1 , остання займалася похованням прабаби.

Дані обставини в судовому засіданні підтвердили також і заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також свідок ОСОБА_10 .

Так, будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що він проживає в АДРЕСА_3 . Заявницю знає десь приблизно з 1996-1998рр., оскільки вона являється сусідкою його батька. Свідку відомо, що будучи дитиною ОСОБА_1 проживала в селі разом зі своєю матір`ю та братом по АДРЕСА_1 , а з 2006 року вона почала проживати з бабою в цьому ж селі. Свідок товаришував з братом заявниці, спілкувався та мав дружні стосунки і з самою заявницею, а тому інколи допомагав по господарству заявниці ОСОБА_1 та її прабабі ОСОБА_5 , коли заявниця за потреби зверталася за чоловічою допомогою до нього. ОСОБА_11 так, що двічі на тиждень він приходив до них для виконання певних робіт та мав можливість бачити, що вони постійно живуть вдвох, як сім`я та ведуть спільний побут. ОСОБА_1 проживала з бабою до її смерті і в цьому ж будинку продовжує проживати і дотепер.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши представлені докази, суд приходить до висновку, що заявницею було в достатній мірі доведено, що вона проживала з померлою ОСОБА_5 однією сім`єю з 2006 року і до смерті останньої, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільний бюджет. Після смерті прабаби, саме ОСОБА_1 здійснила її поховання та намагалася оформити у спадщину на належну їй частину нерухомого майна. Вказані обставини підтверджуються показами свідка та заінтересованих осіб, а також долученими до заяви письмовими доказами. Таким чином, суд вбачає достатньо підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з спадкодавцею ОСОБА_5 з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на викладене, суд задовольняє заяву в повному обсязі, оскільки встановлення даного факту породжуватиме для заявниці юридичні наслідки, від яких залежать її майнові права на спадщину.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 293, 294, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Встановити факт проживання однією сім`єю з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом зі спадкодавицею ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Третьякова І. В.