ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3613/25 Справа № 243/7943/24 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 243/7943/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Яресько Тарас Віталійович, на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Хаустовою Т. А. поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі Наказу № 29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року, та повне судове рішення складено 20 грудня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що 12 червня 2009 року між ОСОБА_4 (нині ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, після чого ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 в даному шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13 травня 2011 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі № 2-1448/2011 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на виховання її матері ОСОБА_6

31 серпня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, після чого ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

13 квітня 2023 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 303/1710/23 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано.

19 жовтня 2023 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 303/5649/23 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 червня 2023 року.

01 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_1 Слов`янським ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ МЮ було відкрито виконавче провадження ВП № 74590022 щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх спільної доньки ОСОБА_2 .

Ще до розірвання шлюбу, з моменту, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стали проживати порізно, відповідач повністю став ігнорувати факт наявності у нього доньки: жодної фінансової допомоги чи взагалі хоча б участі у вихованні доньки відповідач не здійснював. Дана ситуація триває і понині. З моменту переїзду ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_2 в м. Мукачево, батько дитини не проявляв жодного бажання в спілкуванні з донькою. З початком повномасштабного вторгнення ОСОБА_1 прохала відповідача та його маму бабусю ОСОБА_2 , приїхати та доглянути за ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 можуть викликати в зону бойових дій, в зв`язку з тим, що вона є діючим військовослужбовцем, але відповідач і його мати відмовились. Саме абсолютне свідоме самоусунення відповідача від спілкування з дитиною та її виховання, спричинило те, що життя та інтереси дитини залежать тепер від примх відповідача.

Тому, ураховуючи зазначені обставини та якнайкращі інтереси дитини, оскільки відповідачк не підтримує стосунків з дочкою протягом тривалого часу, не цікавиться її життям, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, позивачі просили суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 , що у разі ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він буде позбавлений батьківських прав. Покладено на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Яресько Т.В., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ще до розірвання шлюбу, з моменту, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стали проживати в порізно, відповідач повністю став ігнорувати факт наявності у нього доньки: жодної фінансової допомоги чи взагалі хоча б участі у вихованні доньки відповідач не здійснював. Дана ситуація триває і понині. Тобто, з листопада 2009 року, протягом 14 років, відповідач взагалі ігнорував наявність у нього дитини не проявляв бажання спілкуватися з нею, не виховував її, не допомагав, ні фінансово, ні в будь-який інший спосіб. Разом з позовом позивачами було долучено відібрані пояснення свідків, які стверджують, що жодного разу не бачили відповідача, батько донькою не цікавився, школу та поліклініку не відвідував, участь у вихованні не брав, не відвідував свята та не вітав з Днем народження власну Доньку, не спілкувався з нею, тощо.

Апелянт зазначає, що мати дитини служить в Збройних Силах України. Відповідно після повномасштабного вторгнення країни-агресора, мати апелянта подзвонила відповідачу та прохала доглянути за дочкою, оскільки її можуть викликати в зону бойових дій, в зв`язку з тим, що вона є діючим військовослужбовцем, але і відповідач, і його мати, відмовились. Більше того, відповідач відразу змінив телефонний номер, щоб ні колишня дружина, ні його донька, йому не телефонували.

Дитина в результаті подібного до себе відношення вже давно перестала цікавитись біологічним батьком, вважає, що відповідач жодною мірою не присутній в її житті, сама виявила бажання щодо позбавлення батьківських прав відповідача, а також в силу того, що подібне ставлення батька до доньки, може мати наслідки в майбутньому саме для дитини, а саме наявність у відповідача майнових прав, пов`язаних з батьківством (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування), що явно не є в інтересах дитини, тощо, позивачі вимушені звернутися до суду з позовом щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо своєї Доньки ОСОБА_2 .

Також апелянт зазначає, що відповідно до висновку органів опіки та піклування, враховуючи самоусунення батька дитини від виконання батьківських обов`язків щодо доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині виховання, піклування про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя; відсутність з боку батька будь-якого спілкування з донькою, участі у її житті, надання матеріальної підтримки (заборгованість по аліментах станом на 01 листопада 2024 року склала 55 552,56 грн); зважаючи на рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протоколи: № 19 від 16 жовтня 2024 року та № 23 від 12 грудня 2024 року); орган опіки та піклування Мукачівської міської ради вважає доцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того вказує, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виявляє щодо своєї дитини батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Жодного батьківського обов`язку щодо виховання дитини, спілкування з нею та утримання відповідач не виконує. Тобто, суд фактично встановив, що наявні всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача та визнав це.

Вважає, що суд першої інстанції інстанції формально підійшов до наведених позивачами обставин та не врахував неможливість контролю дій відповідача з боку Органів опіки та піклування, та наклав на них обов`язки, які вони фактично не можуть виконати.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 адвоката Яресько Т.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, згідно зі Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 12 червня 2009 року, ОСОБА_3 12 червня 2009 року уклав шлюб з ОСОБА_4 , після чого вона змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Відповідно до Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 23 червня 2021 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки від 23 серпня 2024 року № 2101- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2011 року № 2-1448/2011 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано, дитину ОСОБА_2 залишено на виховання її матері ОСОБА_6

31 серпня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено шлюб, після чого остання змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 31 серпня 2017 року. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2023 року № 303/1710/23 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2023 року № 303/5649/23 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 червня 2023 року.

Згідно з повідомленням Слов`янського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного МУ МЮ від 05 вересня 2024 року № 38389, на примусовому виконанні у Слов`янському ВДВС перебуває виконавче провадження № 74590022 за виконавчим листом № 2/303/857/23, виданим 19 жовтня 2023 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 . Заборгованість зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 74590022 за період з 20 червня 2023 року по 01 вересня 2024 року складає 48 764,06 грн.

Згідно з довідкою ТВО начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_4 від 24 серпня 2024 року № 2052/КП, старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в в/ч НОМЕР_4 .

З 25 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , як військовослужбовця Збройних сил України (в/ч НОМЕР_4 ), відряджено в зону бойових дій (ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 »).

На теперішній час ОСОБА_2 проживає разом з сестрою ОСОБА_1 ОСОБА_9 (свідоцтво про народження ОСОБА_10 , свідоцтво про народження ОСОБА_9 , довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_9 ) в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до характеристики, наданої Мукачівською ЗОШ І-ІІІ ступенів №20 від 22 серпня 2024 року, ОСОБА_2 навчається в школі з першого класу, зарекомендувала себе як старанна, працелюбна, уважна учениця, до навчання ставиться сумлінно. Мама постійно цікавиться навчанням доньки, батько за час навчання дитини в школі не цікавився її навчанням, батьківські збори не відвідував жодного разу.

З Висновку від 19 грудня 2024 року Органу опіки та піклування Мукачівської міської ради Закарпатської області встановлено, що Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради Закарпатської області вважає доцільним позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Прийняття рішення по даній справі залишено на розсуд суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні дитини, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Устатті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосуваннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першоюстатті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантованістаттею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За положенням частини шостоїстаті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положеньстатті 164 СК Україниє усталеною.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватисяі брати участь у її вихованні.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першоюстатті 164 СК Українидля позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.

Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні дочки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).

Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що факт не невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, на чому наголошують позивачі, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо обгрунтованості Висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції правильно не взяв його до уваги, оскільки Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).

Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_11 відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі змісту вказаного висновку вбачається формальний підхід до вирішення питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він ґрунтується виключно на викладених позивачами обставинах без установлення фактичних даних органом опіки та піклування, проведення роботи зі встановлення обставин справи, натомість у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що у випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливості надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Указані відомості у висновку органу опіки та піклування відсутні, підстави з яких випливає встановлення органом опіки та піклування відсутності фінансової та матеріальної допомоги дитині відповідачем, текст висновку не містить, як і не містить підстав та доказів на встановлення факту відсутності ОСОБА_3 у житті дитини, самоусунення його від виховання та розвитку дочки, тощо. З поданного висновку суд не може встановити перелік заходів та робіт органу опіки та піклування, хоча проведення таких заходівє прямим обов`язком органу опіки та піклування, покладеного на нього ст. 19 СК України.

Також колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що відповідно до акту оцінки потреб, доданого до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, з`ясовано, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають: мати ОСОБА_1 , її неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та рідна сестра (тітка ОСОБА_12 ) ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відсутній по місцю проживання сім`ї, тому оцінка його потреб не здійснювалась. За результатами оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 з`ясовано, що сім`я перебуває у складних життєвих обставинах, випадок простий. Сім`я ОСОБА_8 ( ОСОБА_5 ) внутрішньо переміщені особи. Наразі проживають на орендованій квартирі. Мати ОСОБА_1 є військовослужбовицею. Сама виховує доньку. Догляд за дитиною під час відсутності матері, здійснює тітка ОСОБА_13 . Батько ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не спілкується з дитиною протягом тривалого часу. Зі слів ОСОБА_14 , вона придбала квартиру у м. Одесі і хотіла б прописати доньку у цій квартирі. Щоб прописати доньку у даній квартирі потрібен дозвіл батька, оскільки контактів з батьком немає, отримати від нього дозвіл неможливо. Він змінив номер телефону і не виходить на зв`язок. ОСОБА_15 і звернулася до суду, щоб позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2 . дитину у власній квартирі прописати. Це і є основна причина того, чому вона хоче позбавити батьківських прав батька ОСОБА_16 .

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 759/14651/22 (провадження № 61-11158св24).

Колегія суддів зазначає, що Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не містить достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його дочки. У свою чергу позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Виходячи із наведеного, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків, а саме відсутність спілкування з дочкою, не свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його дочки, яка проживає разом з матірью, оскільки недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачами не доведено.

Встановивши, що позивачами не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач повністю став ігнорувати факт наявності у нього доньки, жодної фінансової допомоги чи взагалі хоча б участі у вихованні доньки відповідач не здійснював з листопада 2009 року, не проявляв бажання спілкуватися з нею, не виховував її, не допомагав, ні фінансово, ні в будь-який інший спосіб, не є достатньою правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

На переконання колегії суддів, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач протягом 14 років не спілкується з дитиною та не надає їй матеріальної допомоги. Пояснення свідків, в даному випадку, не є належним підтвердженням свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки достовірно не можуть бути обізнані про те, що батько донькою не цікавився, участь у вихованні не брав, не відвідував свята та не вітав з Днем народження власну доньку, не спілкувався з нею.

Щодо твердження апелянта про ненадання матеріальної допомоги дитині колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини її мати звернулась 20 червня 2023 року, тому, на переконання колегії суддів, відсутні підстави вважати, що до вказаного часу відповідач не надавав ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), ураховуючи висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати: висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, посилання апелянта в апеляційній скарзі на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивачів іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивачів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Яресько Тарас Віталійович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: