Справа № 756/6397/25
Провадження № 2/756/4273/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року місто Київ

Суддя Оболонського районного суду міста Києва Ткач М.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, про зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у місті Києві, про зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з правовими висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 441/343/16-ц, провадження № 61-40181св18, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Як вбачається з тексту позовної заяви, ОСОБА_1 просить суд відстрочити виконання припису Головного управління Національної поліції у місті Києві від 22.04.2025 №Ж-21/147 «Про виселення з гуртожитку» за адресою: АДРЕСА_1 до завершення ремонту, але не раніше трьох місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні з урахуванням того, що в Україні діє правовий режим воєнного стану та зобов`язати відповідача утриматися від примусового виселення позивача та членів її сім`ї до закінчення строку відстрочки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на службі в Національній поліції України та разом зі своєю сім`єю проживає у службовому гуртожитку Головного управління Національної поліції України у м. Києві. Водночас, у зв`язку з отриманням службової квартири за ордером Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.07.2024 №01586, позивачу надійшов припис від 22.04.2025 №Ж-21/147 виданий ГУНП у м. Києві щодо звільнення вказаного приміщення. Тоді як, службова квартира, яку позивач отримала за ордером Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.07.2024, наразі, є непридатною для проживання.

Аналіз матеріалів позовної заяви свідчить, що спір між сторонами виник з приводу прав та законних інтересів, які позивач ОСОБА_1 набула у результаті проходження служби в лавах Національної поліції України.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що відносини, що виникають у зв`язку з проходженням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що служба у поліції є публічною службою.

З аналізу наведених норм вбачається, що служба в поліції належить до публічної служби.

Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду у справі №761/27364/17 (провадження № 14-21цс19) від 13.03.2019, у справі № 461/8952/19 (провадження № 61-1613св22) від 01.08.2022, а також у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 333/298/16-ц (провадження № 14-98цс18) від 11.04.2018.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що служба позивача ОСОБА_1 в Національній поліції України за своєю правовою природою належить до публічної служби.

Так, пунктами 1, 2 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічно-правовий спір - це, зокрема спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, саме до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22).

При цьому, саме до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Так, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, провадження № 14-62цс20, Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, провадження № 11-166апп18, за позовом про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні житловим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання житлове приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спориналежать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №362/643/21 для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів з приводу проходження військової служби, в саме щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи без діяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій, відступила від висновку щодо розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, викладених у її постановах від 06.06.2018 у справі № 752/5881/15-ц, від 29.08.2018 у справі № 488/1176/14-а, від 20.09.2018 у справі № 815/2551/15, від 23.01.2019 у справі № 806/5217/15, від 04.09.2019 у справі № 826/17556/16, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 у справі № 127/15109/18 і від 24.09.2021 у справі № 748/303/20, а також у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2139цс15 і від 02.03.2016 у справі № 6-14цс16а. Спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів (п. 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 362/643/21, провадження № 362/643/21).

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 331/3641/21 (провадження № 61-5521св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 389/3690/21 (провадження № 61-9563св22), та від 10 травня 2023 року у справі № 389/3664/21 (провадження № 61-10476св22).

Проаналізувавши вищенаведене, оскільки право, яке позивач вважає порушеним, вона набула під час проходження нею служби в органах Національної поліції України та у зв`язку з проходженням служби позивач вселилася у спірне житлове приміщення, на цей час бажає відстрочити виконання припису Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо реалізації його управлінських функцій, тобто спір у цій справі виник з приводу реалізації позивачем її права на соціальну гарантію, щодо подальшого забезпечення жилим приміщенням, наданого їй в силу проходження служби в органах поліції, то такий спір є публічно-правовим.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, та не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, про зобов`язання вчинити певні дії не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у відкритті провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 186, 260, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, про зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд заявлених позовних вимог має проводитися за правилами адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Суддя М. М. Ткач