С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/3152/25
В справі 760/4587/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

29 січня 2025 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

прокурора Шахової Ю.В.

представників Позивачів - Суховолець У.А. , Сусло Л.А.

розглянув у судовому засіданні в залі цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Державної служби з безпеки на транспорті до ОСОБА_3 про стягнення шкоди в порядку регресу.

ІІ. Описова частина

В лютому 2023 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернувся заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах Державної служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, у якому просить суд стягнути із Відповідача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконно звільненого працівника у розмірі 64920,90 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі № 140/10804/21 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання наказу керівника Укртрансбезпеки не той час - ОСОБА_3 - про звільнення працівника протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 64920,90 гривень.

На виконання вказаного судового рішення, як зазначає прокурор, упродовж лютого-грудня 2022 року ОСОБА_4 нараховано та виплачено присуджену суму в розмірі 64920,90 гривень.

У зв`язку із наведеним вище прокурор вважає, що ОСОБА_3 , як особою відповідальною за незаконне звільнення працівника, було завдано Державній службі України з безпеки на транспорті шкоду у розмірі 64920,90 грн, яка підлягає відшкодуванню.

Обгрунтовуючи необхідність представництва прокурором інтересів Позивачів прокурор зазначає наступне.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі, прокуратурою 10.08.2022 за № 53-4701 вих-22 на адресу Державної служби України з безпеки на транспорті скеровано лист, у якому повідомлено уповноважені органи про виплату ОСОБА_4 коштів в сумі 64 920,90 грн за час вимушеного прогулу на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі № 140/10804/21, роз`яснено положення КЗпП України щодо органу уповноваженого звертатися до суду в порядку регресу у спірних правовідносинах та висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вживались та чи будуть вживатись цими органами заходи до звернення до суду з відповідним регресним позовом.

На відповідний лист прокуратури Державна служба України з безпеки на транспорті від 24.08.2022 № 4270/5.3/15-22 не повідомила про те, що буде самостійно вживати заходів до стягнення з ОСОБА_3 в порядку регресу коштів, виплачених ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу.

Вказаним листом Державна служба України з безпеки на транспорті повідомила, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану Укртрансбезпека має обмежене фінансування видатків на сплату судового збору, що унеможливлює ефективне ведення позовної діяльності, а тому самостійно ініціювати судовий спір про завдання збитків державі в порядку регресу не може.

Окрім того, Луцькою окружною прокуратурою 03.10.2022 за № 53-6135вих-22 на адресу Державної служби України з безпеки на транспорті повторно скеровано лист, у якому роз`яснено положення КЗпП України щодо органу уповноваженого звертатися до суду в порядку регресу у спірних правовідносинах та висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вживались та чи будуть вживатись Державною службою України з безпеки на транспорті заходи до звернення до суду з відповідним регресним позовом.

На даний лист окружної прокуратури, Державною службою України з безпеки на транспорті листом від 19.10.2022 № 7841/8.1/14-22 не проінформовано про намір самостійно вживати заходів до стягнення з ОСОБА_3 в порядку регресу коштів, виплачених ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу.

Також, у відповідь на запит окружної прокуратури Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України листом, що надійшов на електронну адресу прокуратури 25.01.2023, повідомило про відсутність наміру самостійно стягувати в порядку регресу кошти, виплачені ОСОБА_5 за час вимушеного прогулу.

В даному випадку прокурор, як він стверджує, звертається до суду в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України - органу, який уповноважений Кабінетом Міністрів України спрямовувати і координувати діяльність Укртансбезпеки, якою при наявності відповідних повноважень самостійно не вжито заходів до відшкодування збитків діями ОСОБА_3 .

Ухвалою від 15 березня 2023 року в справі було відкрите провадження, призначено дату судового засідання.

22 травня 2022 року до суду надійшла заява представника Відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що її розгляд не може здійснюватися в порядку цивільного судочинства, оскільки має характер публічно-правового спору з огляду на те, що Відповідач перебував на державній службі.

22 травня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в яких Позивач-2 підтримав заявлені прокурором вимоги, просив суд позов задовольнити.

23 травня 2023 року надійшов відзив, складений представником Відповідача - адвокатом Поповим В.О. - в якому він просив у задоволенні позову відмовити.

Зазначив, що ОСОБА_3 працював на посаді Голови Державної служби України з безпеки на транспорті за контрактом про проходження державної служби у період з 25 вересня 2020 року по 15 вересня 2021 року. Перебуваючи на вказаній посаді він був державним службовцем, який діяв від імені державного органу та його діяльність відносилась до публічної служби.

При вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності ОСОБА_3 , як державного службовця, не можуть застосовуватись норми КЗпП України, на які посилається прокурор у позовній заяві. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу».

Звертає увагу на те, що притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. При цьому, право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх ступеню вини, зокрема, й самого ОСОБА_3 .

Таким чином, як вважає Відповідач, оскільки не проводилось службове розслідування для встановлення всіх причетних осіб до спричинення збитків державному бюджету (всіх осіб, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_4 - готували проекти документів, перевіряли документи на предмет відповідності чинному законодавству України та візували їх), їх ступеню вини, жодній з вказаних осіб не направляли письмової пропозиції про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, то пред`явлення позову у цій справі, на думку представника Відповідача, здійснено без дотримання визначеного законом порядку.

Крім того, оскільки у справі № 140/10804/21 позов не заявлявся про визнання протиправними дій або бездіяльності самого ОСОБА_3 , то судом не досліджувались питання протиправності його дій або бездіяльності, належного чи неналежного виконання ним посадових обов`язків і не ухвалювалось рішення з цього приводу.

Сторона Відповідача наполягає на тому, що при вирішенні питання про стягнення шкоди в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які брали участь у процедурі звільнення ОСОБА_4 (готували проект наказу, візували їх після перевірки на предмет відповідності чинному законодавству України) для вирішення питання про необхідність стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них. Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

08 червня 2023 року до суду надійшла відповідь прокурора на відзив, в якій він обгрунтував свою незгоду з позицією представника Відповідача щодо неможливості застосування до правовідносин норм Кодексу законів про працю України.

У судовому засіданні 17 липня 2023 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Того ж дня ухвалою суду було відмовлено у задоволенні заяви представника Відповідача про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2023 року закрито підготовче засідання у справі.

У судовому засіданні 29.01.2025 прокурор та представники Позивачів підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті справи.

Представник Відповідача та сам Відповідач до суду не з`явилися. Станом на момент судового засідання клопотань про відкладення розгляду справи головуючому не надходило. Враховуючи достатніх матеріалів, поданих сторонами з метою обгрунтування своїх позицій, суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність представника Відповідача з постановленням рішення на підставі наявних матеріалів.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 з метою представництва інтересів держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звергається до суду з позовною заявою (заявою) у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18.

До інтересів держави безпосередньо належить дотримання сторонами бюджетних правовідносин, раціональне використання бюджетних коштів, виконання економічних програм щодо розвитку освітньої сфери та забезпечення економічної стабільності загалом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз положень ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п.п. 77-81) бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

З матеріалів позову вбачається, що уповноважені органи (Позивачі) самостійно не вживали заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_3 , що свідчить про їх бездіяльність, що свідчить про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.

Встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 ОСОБА_3 призначено головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Під час перебування на вказаній посаді ОСОБА_3 , як керівником Укртрнасбезпеки було видано наказ від 02.04.2021 №445-к «Про звільнення ОСОБА_6 », із змінами внесеними наказом від 14.06.2021 №846-к.

Встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі № 140/10804/21, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.04.2021 №445-к «Про звільнення ОСОБА_6 » з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області;

- поновлено ОСОБА_4 на вказаній посаді з 15 червня 2021 року;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64920,90 грн.

На виконання зазначеного рішення Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату коштів ОСОБА_4 , як незаконно звільненому працівнику, у розмірі 64920,90 грн.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Як зазначено вище, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 140/10804/21 встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_4 за наказом ОСОБА_3 № 445-к від 14.06.2021, як голови Державної служби України з безпеки на транспорті.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Зазначене спростовує посилання сторони Відповідача про недоведеність вини останнього у завданні матеріальної шкоди Позивачу, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівника мають нести також інші особи, які брали участь у звільненні працівника, зокрема, виготовляли наказ про звільнення та погоджували його.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, а також в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 рокуіу справі № 161/6047/16-ц.

Згідно з вимогами ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що суду надано докази на підтвердження фактичного перерахування коштів ОСОБА_4 присудженого йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а сторона Відповідача не спростувала надані докази, суд вважає, що прокурором доведено факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника.

Таким чином, стягненню з Відповідача на користь Позивача-1 підлягає розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, в сумі 64920,90 грн.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд ухвалив:

1.Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 64920 гривень 90 копійок.

2.Стягнути з ОСОБА_3 на користь Волинської обласної прокуратури () суму сплаченого судового збору у розмірі 2684 гривень 00 копійок.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач-1: Державна служба України з безпеки на транспорті, адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51, ;

Позивач-2: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, адреса: м. Київ, пр. Берестейський, 14; ;

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: