П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Кожух О.А., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2024 року у складі судді Дегтяренко К.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат,-

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Ужгородського міськрайониого суду Закарпатської області від 19.07.2007 у справі №1-75/07 доведена вина ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка стала наслідком завдання ОСОБА_3 - батьку ОСОБА_1 тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті. Зазначена постанова набрала законної сили 27.07.2007. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області від 10.12.2007 у справі №2п-4937/07 ухвалено рішення, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 матеріальних збитків у розмірі 2752,50 грн. солідарно, 50 000,00 моральної шкоди та судові витрати покладені на ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 23.04.2008.

На виконання цього рішення, судом видано виконавчий лист від 20.06.2008. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення у добровільному порядку, позивач звернулась із заявою до органів державної виконавчої служби для його примусового виконання.

Постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04.07.2008 було відкрито виконавче провадження № 8096227 з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.06.2008 № 2п-4937/07 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 2752,50 грн. та про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у розмірі 50 000, 00 грн.. Боржником у межах цього виконавчого провадження визначено ОСОБА_2 і оскільки відповідачем рішення не виконано та не виконувалось, а заходи примусового виконання рішення не дали результату, постановою від 16.12.2008 виконавчий документ повернуто стягувану (Позивачу) на підставі пункту 2 частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника (Відповідача) відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення та здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Водночас, 16.02.2011 виконавчий документ знову пред`явлено до виконання та постановою від 18.02.2011 відкрито виконавче провадження № 24548763. і знову ж таки, відповідач рішення не виконував та жодні дії, що сприяли б його виконанню не здійснював. Таким чином, виконавчий документ постановою від 15.08.2011 повернуто стягувану (Позивачу) на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника (відповідача) відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення для погашення суми боргу. 02.09.2014 виконавчий документ стягувачем (позивачем) знову пред`явлено до органів державної виконавчої служби та постановою від 02.09.2014 відкрито виконавче провадження № 44600948 і відповідач знову не здійснював жодних дій задля виконання рішення та не намагався якимось чином врегулювати спір та здійснювати оплату боргу частково.

З огляду на це, 31.05.2017 постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу (позивачу) на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника (відповідача) відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Звертала увагу, що враховуючи вищевикладене, відповідач протягом 15 років та 7 місяців не виконував рішення суду. Згідно з розпорядженням державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.1112023, відповідачем 10.11.2023 (через 15 років та 7 місяців) здійснено зарахування на депозитний рахунок цього відділу коштів для погашення заборгованості по виконавчому документу.

Вважала, що оскільки відповідачем рішення суду не виконувалось у період з 23.04.2008 по 09.11.2023, відтак з нього підлягають стягненню виплати передбачені ст. 625 ЦК України, що складає 5679 дні, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У зв`язку з чим, позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості інфляційне збільшення, що складає 225 435,44 грн. а також 3% річних у розмірі 23 323,19 грн., які позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 22 962 (двадцять дві дев`ятсот шістдесят дві) гривень 46 копійок індексу інфляції за період з 14 грудня 2020 року по 10 листопада 2023 року, 4360 (чотири тисячі триста шістдесят) гривень 3% річних за період з 14 грудня 2020 року по 10 листопада 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок в дохід держави.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ракущинець А.А., просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у даній справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильно встановлені фактичні обставини справи, а також порушення судом норм матеріального права, зокрема ч.2 ст.625 ЦК України, а також не застосування положення п.п. 12, 19 Прикінцевих положень ЦК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при вирішення питання про відмову в задоволення частини позовних вимог зробив висновки з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Водночас Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Загалом, відповідно до даної постанови Верховного Суду, якщо від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, то суд повинен задовольнити позовні вимоги у частині стягнення боргу за останні три роки, що передували зверненню до суду.» Тобто застосування трирічного строку нарахування відповідальності сторони прив`язане до строку позовної давності, а не преклюзивного строку, як помилково встановив суд першої інстанції. Заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності відповідач не подавав, а самостійно суд застосувати такі наслідки не може, що відповідає положенню ч.3 ст. 267 ЦК України. Крім того апелянт звертає увагу, що навіть якби строки позовної давності і були заявлені стороною у спорі до винесення судом рішення, слід врахувати, що станом на сьогодні такі строки не застосовуються.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2007 у справі № 2п-4937/07 ухвалено рішення, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2752,50 грн. матеріальної шкоди, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн. моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 23.04.2008.

На виконання цього рішення, 20 червня 2008 року видано виконавчий лист.

04.07.2008 постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Пижика Володимира Васильовича відкрито виконавче провадження №8096227 з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.06.2008 № 2п-4937/07 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 2752,50 грн. та про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у розмірі 50 000, 00 грн..

Боржником у межах цього виконавчого провадження визначено ОСОБА_2

16.12.2008 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення та здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Водночас, 16.02.2011 виконавчий документ знову пред`явлено до виконання та постановою старшого державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Волошина Романа Андрійовича від 18.02.2011 відкрито виконавче провадження № 24548763.

Постановою старшого державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Волошина Романа Андрійовича від 15.08.2011 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення для погашення суми боргу.

02.09.2014 виконавчий документ стягувачем знову пред`явлено до органів державної виконавчої служби та постановою старшого державного виконавця РВ ДВС Ужгородського МРУЮ Барана В.В. від 02.09.2014 відкрито виконавче провадження №44600948.

31.05.2017 постановою старшого державного виконавця Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Котубея Сергія Андрійовича виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Згідно з розпорядження державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Котубея Сергія Андрійовича від 24.11.2023 слідує, що відповідачем 10.11.2023 здійснено зарахування на депозитний рахунок цього відділу коштів для погашення заборгованості по виконавчому документу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні збитки та 3% річних, пов`язані з невиконанням останнім рішення суду від 10.12.2007 за період з 23.04.2008 по 09.11.2023, що складає 5679 днів.

Згідно із ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено висновки щодо застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, встановивши неналежне виконання відповідачем рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2007, яким визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язань між сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції періодом, за який підлягають стягненню грошові кошти, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, з огляду на наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі №6-3063цс16.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у суді першої інстанції, скориставшись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, заперечував позовні вимоги, посилаючись на необізнаність про наявність рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2007, а також на непоширення дії положень ч.2 ст. 625 ЦК України на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Окрім того, у розгляді справи у суді першої інстанції також приймав участь представник відповідача адвокат Моняк Р.В., який у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Разом з тим, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, сторона відповідача під час розгляду справи не заявляла про застосування позовної давності.

Таким чином, оскільки відповідачем не було заявлено про сплив позовної давності, відтак наявні підстави цивільно-правової відповідальності відповідача, передбаченої статтею 625 цього Кодексу, за весь період невиконання судового рішення.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, подані позивачем, колегія суддів встановила, що вони є правильними та здійснені у відповідності до положень ст.625 ЦК України, з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі № 62-97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини справи та вимоги закону і дійшов помилкових висновків про часткове задоволення заявленого позову в межах останніх трьох років до подання позовної заяви та до фактичного виконання рішення відповідачем.

Відповідно до п.1 п.4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а заявлений позов повному задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 2487,59 грн., дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 225 435 (двісті двадцять п`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 44 копійок індексу інфляції та 23 323 (двадцять три тисячі триста двадцять три) гривень 19 копійок 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 2487 (дві тисячі чотириста вісімдесят сім) гривень 59 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 травня 2025 року.

Головуючий :

Судді: