С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/3241/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

09 травня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коробенка С.В. за участю секретаря Левіцької Н.О. розглянув цивільну справу за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу.

ІІ. Описова частина

В червні 2023 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулася Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, у якому просить суд стягнути із нього матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконно звільненого працівника у розмірі 41386,15 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 480/507/21 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання наказу керівника Укртрансбезпеки на той час - ОСОБА_1 - про звільнення працівника протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 41386,15 гривень. За результатами перегляду рішення в апеляційному порядку вказане рішення залишене в силі.

На виконання судового рішення, як зазначає Позивач, ОСОБА_2 нараховано та виплачено присуджену суму (за вирахуванням податків) в розмірі 41386,15 гривень.

У зв`язку із наведеним вище Позивач вважає, що ОСОБА_1 , як особою відповідальною за незаконне звільнення працівника, було завдано Державній службі України з безпеки на транспорті шкоду у розмірі 41386,15 грн, яка підлягає відшкодуванню.

Ухвалою від 30 червня 2023 року в справі було відкрите провадження, призначено дату судового засідання.

18 серпня 2023 року до суду надійшла заява представника Відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що її розгляд не може здійснюватися в порядку цивільного судочинства, оскільки має характер публічно-правового спору з огляду на те, що Відповідач перебував на державній службі.

18 серпня 2023 року надійшов також відзив, складений представником Відповідача - адвокатом Поповим В.О. - в якому він просив у задоволенні позову відмовити.

Зазначив, що ОСОБА_1 працював на посаді Голови Державної служби України з безпеки на транспорті за контрактом про проходження державної служби у період з 25 вересня 2020 року по 15 вересня 2021 року. Перебуваючи на вказаній посаді він був державним службовцем, який діяв від імені державного органу та його діяльність відносилась до публічної служби.

При вирішенні питань щодо матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , як державного службовця, не можуть застосовуватись норми КЗпП України, на які посилається Позивач у позовній заяві. Зазначені правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу».

Звертає увагу на те, що притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності можливе виключно у випадку умисного заподіяння шкоди протиправними діями або бездіяльністю внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. При цьому, право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди виникає виключно після того, як державному службовцю було направлено письмову пропозицію про добровільне відшкодування матеріальної шкоди і на нього не було надано відповідь або відмовлено у добровільному відшкодуванні шкоди. Позивачем на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про державну службу» не надано доказів існування вироку суду, яким встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, яким завдано збитки державі, а також не надано доказів проведення службового розслідування, яким встановлено всіх причетних осіб у спричиненні збитків державі та їх ступеню вини, зокрема, й самого ОСОБА_1 .

Таким чином, як вважає Відповідач, оскільки не проводилось службове розслідування для встановлення всіх причетних осіб до спричинення збитків державному бюджету (всіх осіб, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_2 - готували проекти документів, перевіряли документи на предмет відповідності чинному законодавству України та візували їх), їх ступеню вини, жодній з вказаних осіб не направляли письмової пропозиції про добровільне відшкодування матеріальної шкоди, то пред`явлення позову у цій справі, на думку представника Відповідача, здійснено без дотримання визначеного законом порядку.

Крім того, оскільки у справі № 480/507/21 позов не заявлявся про визнання протиправними дій або бездіяльності самого ОСОБА_1 , то судом не досліджувались питання протиправності його дій або бездіяльності, належного чи неналежного виконання ним посадових обов`язків і не ухвалювалось рішення з цього приводу.

Сторона Відповідача наполягає на тому, що при вирішенні питання про стягнення шкоди в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які брали участь у процедурі звільнення ОСОБА_2 (готували проект наказу, візували їх після перевірки на предмет відповідності чинному законодавству України) для вирішення питання про необхідність стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них. Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

07 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь Позивача на відзив, в якій він обгрунтував свою незгоду з позицією представника Відповідача щодо неможливості застосування до правовідносин норм Кодексу законів про працю України.

У судовому засіданні 20 листопада 2023 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Того ж дня ухвалою суду було відмовлено у задоволенні заяви представника Відповідача про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року закрито підготовче засідання у справі.

У судове засідання 19.07.2024 представники Позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Представник Відповідача та сам Відповідач до суду не з`явилися. Станом на момент судового засідання клопотань про відкладення розгляду справи головуючому не надходило. Враховуючи достатність матеріалів, поданих сторонами з метою обгрунтування своїх позицій, суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність сторін з постановленням рішення на підставі наявних матеріалів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року N 1519/2-5034/11 (N 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.

У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).

З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 ОСОБА_1 призначено головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Під час перебування на вказаній посаді ОСОБА_1 , як керівником Укртрансбезпеки, було видано наказ від 16.12.2020 №2124-к «Про звільнення ОСОБА_3 ».

Встановлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 480/507/21, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.12.2020 №2124-к про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника управління Укртрансбезпеки у Сумській області ;

- поновлено ОСОБА_2 на вказаній посаді;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з якого підлягає стягненню податки та збори, починаючи з 19.12.2020 по 25.03.2021 у розмірі 41386,15 грн.

На виконання зазначеного рішення Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату коштів ОСОБА_2 , як незаконно звільненому працівнику, у розмірі 41386,15 грн.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Як зазначено вище, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 у справі № 4480/507/21, яке набрало чинності, встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_2 за наказом ОСОБА_1 № 2124-к від 16.12.2020, як голови Державної служби України з безпеки на транспорті.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Таким чином, Відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Зазначене спростовує посилання сторони Відповідача про недоведеність вини останнього у завданні матеріальної шкоди Позивачу, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівника мають нести і інші особи, які брали участь у звільненні працівника, зокрема, виготовляли наказ про звільнення та погоджували його.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, а також в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц.

Згідно з вимогами ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що суду надано докази на підтвердження фактичного перерахування коштів ОСОБА_2 присудженого йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Державної служби України з безпеки на транспорті здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а сторона Відповідача не спростувала надані докази, суд вважає, що Позивачем доведено факт заподіяння йому шкоди незаконним звільненням працівника.

Таким чином, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, в сумі 41386,15 грн.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.

Враховуючи, що при відкритті провадження у справі судом було враховане клопотання Позивача про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення, суд вважає необхідним стягнути судовий збір в розмірі 2684 гривень з Відповідача на користь держави.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд ухвалив:

1.Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 41386 гривень 15 копійок.

2.Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у розмірі 2684 гривень 00 копійок.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: Державна служба України з безпеки на транспорті, адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51, ;

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: