Провадження № 2/643/816/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Броницької М.В.,

за участю секретаря судового засідання Борисенко Я.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 16.10.2024 звернулася в суд з позовною заявою до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, у якій просила визнати її звільнення незаконним, поновити її на посаді старшого викладача економічного факультету імені В.Н. Каразіна та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогул, судові витрати віднести на відповідача.

В обґрунтування позову зазначила, що обіймала посаду старшого викладача з 01.01.1993 по 24.01.2004 за безстроковим трудовим договором, а з 24.01.2004 - за строковим договором на посаді викладача і старшого викладача в різних структурних підрозділах названого ЗВО, із трудовим стажем в ХНУ імені В. Н. Каразіна 31 рік. ХНУ імені В.Н. Каразіна був її основним і єдиним місцем роботи, за час роботи жодних доган та дисциплінарних правопорушень не мала.

19.09.2024 на банківську картку позивача зараховано грошові кошти від ХНУ імені В.Н. Каразіна з призначенням платежу: остаточний розрахунок при звільненні.

Проте повідомлення про звільнення, копії наказу про звільнення, детального розрахунку виплат при звільненні та трудової книжки на момент звернення з позовом позивачу не надано, що на її думку є порушенням ст. 47 КЗпП України, яка зобов`язує роботодавця при звільненні видати працівнику належні документи.

Звільнення відбулося у зв`язку з ліквідацією кафедра математичних методів в економіці економічного факультету, на якій працювала позивач. Попередження про можливе звільнення у зв?язку з ліквідацією кафедри було оформлено неналежним чином: надсилалось засобами електронного зв?язку без електронного підпису та без конкретних дат. На момент надходження попередження позивачу не були запропоновані актуальні вакансії, які відповідали б її кваліфікації, посаді і фаховій освіті, а також ті посади, які точно будуть вакантними на 2024/25 навчальний рік.

Заяви позивача про переведення як штатного працівника, що має неперервний стаж роботи, керівництвом університету були проігноровані. Згідно ст. 42 п. КЗпП України та ст. 49-2 КЗпП України це порушує її право на переважне право залишення на роботі при вивільненні співробітників.

Позивач зазначає що з 01.09.2024 на кафедру економічної кібернетики та прикладної економіки, що забезпечує математичними дисциплінами економічний, психологічний факультети та ННІ міжнародних економічних відносин та туристичного бізнесу, були прийняті на роботу всі працівники ліквідованої кафедри математичних методів в економіці, окрім неї самої, не враховуючи тих, хто не забажав працювати далі. Усі прийняті на роботу за конкурсом науково-педагогічні працівники були внесені в штатний розклад на 2024/25 навчальний рік.

Позивач зазначає, що зверталася в низку установ з проханням перевірити правомірність її звільнення. Вважає таке незаконним, тому звернулася в суд за відновленням своїх порушених прав та законних інтересів.

Через канцелярію суду 08.11.2024 зареєстровано відзив представника відповідача Герасименко Марини Василівни, сформований в системі «Електронний суд» цього ж дня. Також 18.12.2024 відповідач подав суду уточнений відзив, у якому просить в позові відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначає наступне.

Вимоги позивачки, викладені в позовній заяві, відповідачем не визнаються повністю як недоведені, маніпулятивні та такі, що порушують права інших осіб та вимоги законодавства, а також є зловживанням матеріальним правом.

Позивач працювала у відповідача старшим викладачем кафедри математичних методів регулювання економічного факультету. У зв`язку із оголошенням на території України воєнного стану позивач з 01.04.2022 виконувала посадові обов`язки старшого викладача кафедри математичних методів регулювання економічного факультету дистанційно.

Вченою радою відповідача 04.03.2024 було прийняте рішення «Про зміну структури економічного факультету Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна» (протокол № 3 від 04.03.2024), яким кафедра математичних методів регулювання економічного факультету ліквідовується з 01.09.2024.

У зв`язку із ліквідацією кафедри математичних методів регулювання економічного факультету відповідачем було заплановане скорочення штату та чисельності працівників, а саме посад працівників кафедри, що ліквідовується. Повідомлення про наступне вивільнення одночасно із яким надано перелік наявних у відповідача вакансій позивач отримала електронною поштою. Позивач виявила бажання про переведення її на іншу кафедру економічного факультету або факультету міжнародних економічних відносин та туристичного бізнесу зі збереженням посадового окладу у зв`язку із ліквідацією кафедри математичних методів регулювання.

Відповідачем для заміщення усіх вакантних посад науково-педагогічних працівників було оголошено конкурси на виконання частини 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту», згідно із якою під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. Режим доступу до оголошень https://karazin.ua/universitet/vakantni-posady/.

Позивачем не було подано жодного документа для участі у конкурсах на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників, оголошених відповідачем у період від направлення позивачці повідомлення про наступне вивільнення і дотепер.

17.09.2024 наказом № 0104-2/2094 від 17.09.2024 «Про особовий склад» позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із ліквідацією кафедри математичних методів регулювання економічного факультету. У відповідності до норм чинного законодавства із позивачем здійснено розрахунок, виплачені компенсація за невикористані дні щорічної відпустки та вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Усі подальші заяви по суті спору та письмові пояснення сторін містили тотожний позову та відзиву виклад обставин, без нових аргументів та доказів.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 17.10.2024 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження.

За час розгляду справи Московський районний суд м. Харкова відповідно до визначеної законом процедури було перейменовано на Салтівський районний суд міста Харкова.

У судовому засіданні 07.05.2025 позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задоволити.

У судовому засіданні 07.05.2025 представник відповідача заперечила проти позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 247 ЦПК України, під час судового розгляду справи здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на характер трудових правовідносин між сторонами, врегламентованих відповідними цивільно-правовими нормами, які підлягають застосуванню.

Трудові відносини ОСОБА_1 з Харківським національним університетом імені В.Н. Каразіна тривали з 1993 по 2024, про що свідчить копія наявної в матеріалах цивільної справи трудової книжки (том. 2, а.с. 94-97).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 була звільнена з посади старшого викладача кафедри математичних методів в економіці економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з 17.09.2024 відповідно до наказу проректора з науково-педагогічної роботи від 17.09.2024 № 0104-2/2094 у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці економічного факультету (том 1, а.с. 68).

З матеріалів справи убачається та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що ОСОБА_1 старший викладач закладу вищої освіти кафедри математичних методів в економіці економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна 09.05.2024 була попереджена про заплановане вивільнення згідно з пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а саме у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці згідно Рішення Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна від 04.03.2024 протокол № 3. У повідомлені зазначалося, що позивачу буде виплачено вихідну допомогу згідно зі ст. 44 КЗпП України, звільнення буде проведено не раніше ніж за 2 місяці з моменту ознайомлення з цим попередженням, позивача буде ознайомлено з наявними в університеті вакансіями з урахуванням особливостей їх заміщення (том 2, а.с. 101).

20.05.2024 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Ректора вузу, у якій просила врахувати її тривалий стаж роботи на кафедрі, кваліфікаційний рівень, а відтак перевести її на посаду старшого викладача на іншу кафедру економічного факультету (том 2 а.с. 104).

У відповідь на заяву позивач отримала лист відповідача від 26.05.2025, у якому з метою переведення позивача на іншу кафедру запропоновано надати документи на підтвердження статусу одинокої матері та підготувати резюме для надання його фаховим факультетам для розгляду та можливості подальшого працевлаштування (том 2, а.с. 105).

31.08.2024 ОСОБА_1 вдруге звернулася із заявою до Ректора, в якій просила перевести її як штатного працівника за безстроковим трудовим договором на будь-яку кафедру економічного факультету із збереженням посадового окладу з 01.09.2024 у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці (том 2 а.с. 111).

У відповідь на заяву 25.09.2024 ОСОБА_1 скеровано лист за підписом проректора з науково-педагогічної роботи, яким позивача просили підготувати резюме для надання його фаховим факультетам для розгляду та можливості подальшого працевлаштування (том 2 а.с. 112).

Судом встановлено, що Північно-східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, за результатами котрого складено Акт від 08.11.2024 № ПНС/ХК/22711/226 (том 2 а.с. 116). За результатами проведеного заходу встановлено відсутність порушення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (том 2 а.с. 116-135).

Факт проведення остаточного розрахунку при звільненні визнається позивачем, а також на його підтвердження нею додано до позовної заяви відповідь вузу про розгляд звернення від 04.10.2024 (том 1, а.с. 25) та виписку за картковим рахунком із зазначенням призначень платежів грошових зарахувань, отриманих позивачем від роботодавця у зв`язку зі звільненням (том 1, а.с. 26).

Судом критично оцінюються доводи представника відповідача про те, що при врегулюванні даної сфери правовідносин норма ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» як спеціальна норма, відповідно до якої науково-педагогічні працівники призначаються на посади за результатами конкурсного відбору, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти, превалює над нормами Кодексу законів про працю України, які визначають законодавчо визначені гарантії працівників при звільненні.

В преамбулі до Закону України «Про вищу освіту» чітко визначено, що цей Закон встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях.

Безпосередньо ж трудові правовідносини, процедури і механізми прийому, переведення, звільнення, гарантії та компенсації тощо визначені у Кодексі законів про працю України.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 33 Закону України «Про вищу освіту», структура закладу вищої освіти, статус і функції його структурних підрозділів визначаються статутом закладу вищої освіти та положеннями про відповідні структурні підрозділи. Структура закладу вищої освіти, що не є бюджетною установою, може визначатися статутом закладу без дотримання вимог цієї статті. Структурні підрозділи утворюються рішенням вченої ради закладу вищої освіти у порядку, визначеному цим Законом і статутом закладу вищої освіти. Основними структурними підрозділами закладів вищої освіти (крім коледжів, які не здійснюють підготовку бакалаврів) є факультети, кафедри, бібліотека. Кефедра - це базовий структурний підрозділ закладу вищої освіти державної (комунальної) форми власності (його філій, інститутів, факультетів), що провадить освітню, методичну та/або наукову діяльність за певною спеціальністю (спеціалізацією) чи міжгалузевою групою спеціальностей, до складу якого входить не менше п`яти науково-педагогічних працівників, для яких кафедра є основним місцем роботи, і не менш як три з них мають науковий ступінь або вчене (почесне) звання. Факультет - це структурний підрозділ закладу вищої освіти, що об`єднує не менш як три кафедри та/або лабораторії, які в державних і комунальних закладах вищої освіти у сукупності забезпечують підготовку не менше 200 здобувачів вищої освіти денної форми навчання (крім факультетів вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), закладів вищої освіти фізичного виховання і спорту, закладів вищої освіти культури та мистецтва).

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту», заклади вищої освіти мають право утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи.

Суд встановив, що рішенням Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з питання «Про зміну структури економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна» від 04.03.2025, протокол 3, з 01.09.2024 ліквідовано структурний підрозділ економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна кафедру математичних методів в економіці (том 1, а.с. 66).

Рішення Вченої ради було введено в дію наказом Ректора від 06.03.2024 № 0114-1/72 (том 1, а.с. 67).

Виходячи з викладеного та зважаючи, що кафедра математичних методів в економіці економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна була структурним підрозділом університету, мала місце ліквідація саме структурного підрозділу університету, а не юридичної особи в цілому.

Реорганізація структурного підрозділу юридичної особи із створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Як встановлено судом, 17.09.2024 позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Нормою ст. 49-2 КЗпП України визначено порядок вивільнення працівників, яке відбувається відповідно до процедури, яка складається з трьох основних позиції: 1) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; 2) при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством; 3) одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

ОСОБА_1 у встановлений строк було повідомлено про наступне вивільнення.

Оскільки вивільнення відбувалося в зв`язку з ліквідацією всієї кафедри, оцінка врахуванню переважного права на залишення на роботі не надається.

Водночас з наданих суду матеріалів не вбачається виконання роботодавцем обов`язку щодо надання позивачу пропозиції іншої роботи в закладі вищої освіти, що являє собою грубе порушення трудових прав особи.

З цих підстав суд вважає, що звільнення позивачки проведено з порушенням вимог КЗпП України.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути реорганізація підприємства, організації як юридичної особи.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Нормою ст. 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Європейської соціальної хартії, котру ратифіковано із заявами Законом № 137-V від 14.09.2006, усі працівники мають право на захист у випадках звільнення, усі працівники мають право на гідне ставлення до них на роботі, усі працівники мають право отримувати інформацію та консультації під час колективного звільнення. Так, зокрема, ст. 24 Європейської соціальної хартії на високому рівні закріплено наступні гарантії: право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регламентуються нормами Кодексу законів про працю України. На час дії в державі воєнного стану на дану сферу правовідносин системно поширюються норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлені певні темпоральні особливості організації трудових відносин.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст.141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто звільнення за п.1. ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Тому одночасно з попередженням про звільнення роботодавець пропонує працівникові іншу роботу за її наявності. При цьому пропонуватися повинні всі наявні вакансії, крім тих, робота на яких не підходить за станом здоров`я, а також вищі посади.

Дотримання цієї гарантії щодо збереження трудових відносин є однією зі складових закріпленого на рівні Основного Закону права на працю.

Нормою ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Подібність правовідносин відповідно до правого висновку Верховного Суду в постанові від 12.04.2023 у справі № 755/16619/20 означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, при звільненні працівника у зв`язку зі скороченням штату, роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівникові всі вакансії, що відповідають вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які існують на підприємстві, установі, організації, незалежно від того, у якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18, відповідно до якого ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 09.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У постанові від 21.02.2024 у справі № 638/14165/21 Верховний Суд виснував, що саме лише посилання на список вакантних посад не є доказом виконання роботодавцем вимог щодо працевлаштування працівника, посада якого підлягає скороченню.

Відтак суд критично оцінює посилання представника відповідача на той факт, що одночасно з надсиланням попередження про наступне звільнення позивачу була запропонована нова підходяща робота.

Більше того, запропонований, як зазначає представник відповідача, список вакансій був сформований станом на 01.04.2024 (том 2, а.с. 82-92) , в той час коли попередження про наступне вивільнення датоване 09.05.2024 (том 1, а.с. 78). Крім того, у четвертому абзаці самого попередження зазначалося, що на виконання ст. 49-2 Кодексу законів про працю України позивача буде ознайомлено із вакансіями, що мають місце в Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна на час попередження з урахуванням вимог законодавства України щодо особливостей заміщення відповідних категорій посад.

Дві заяви позивача від 20.05.2024 та 31.08.2024 з проханням про переведення її на іншу роботу у зв`язку з запланованим звільненням внаслідок ліквідації кафедри відповідач залишив без необхідного реагування, обмежившись відповіддю з пропозицією надати своє резюме до відділу кадрів.

Відповідно до правого висновку Верховного Суду в постанові від 12.04.2023 у справі № 755/16619/20, процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При цьому Верховний Суд зазначає, що при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Водночас розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Так, відповідно до вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З цих підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо незаконності звільнення позивача з 17.09.2024 та відтак необхідності поновлення позивача на посаді старшого викладача Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з 18.09.2024.

Згідно ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з має бути здійснений у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою KM України від 08.02.1995 р. № 100.

Виходячи із заробітної плати ОСОБА_1 за липень-серпень 2024 згідно довідки за формою ОК-7, сформованої 07.11.2024 засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України (том 1, а.с. 110-114), не враховуючи отриману в липні 2024 матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 10 639,00 грн (том 3, а.с. 97) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 428,09 грн: ((23 305,68 грн - 10 639,00 грн) + 13 874,91 грн ) / (31 день+31 день) = 428,09 грн.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18.09.2024 по 07.05.2025, що становить 232 календарні дні, у розмірі 99 316,88 грн (232 дні*428,09 грн.). При цьому, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача із утриманням з цієї суми загальнообов`язкових платежів (податків) відповідно до закону.

У контексті цієї справи необхідно зазначити, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine" (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини". Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що навіть в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі № 240/4894/23.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00), в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 (заява № , серія A, № 303-A, п. 29).

У відповідності до норми ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, що в даному випадку становить 428,09 грн * 31 день = 13 270,79 грн.

Судовий збір у справі суд, відповідно до положень ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», вважає правильним стягнути з відповідача на користь Держави. Виходячи з того, що позовні вимоги складаються з однієї майнової вимоги та двох немайнових, розмір судового збору становить 3 633,60 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 265, 268, 274, 277, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу від 17.09.2024 № 0104-2/2094 «Про особовий склад».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого викладача Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з 18.09.2024.

Стягнути з Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 316 (дев`яносто дев`ять тисяч триста шістнадцять) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок, із утриманням з цієї суми загальнообов`язкових платежів (податків) відповідно до закону.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 13 270 (тринадцять тисяч двісті сімдесят) гривень 79 (сімдесят дев`ять) копійок підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на користь Держави судовий збір в розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна, , 61022, м. Харків, майдан Свободи, буд. 4.

Повне судове рішення складене та підписане 12.05.2025.

Суддя М.В. Броницька