Справа №461/5359/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 травня 2025 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Старовецька С.І.
за участю представника позивачів ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кам`яниця Рорайського» про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.
В обґрунтування даного позову покликаються на те, що ОСОБА_6 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 01.04.2008 р. В момент придбання зазначена квартира складалась з однієї житлової кімнати пл. 19,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири становила 38.3 кв.м. Жодна комора чи інше приміщення до цієї квартири не входили. Згодом, до квартири АДРЕСА_4 було приєднано приміщення під літ. XIX заг.пл 6,8 кв.м та комора на горищі пл. 146,3 кв.м і 77,6 кв.м. Тобто відповідачем були вчинені дії по фактичному приєднанню технічного приміщення під літ. XIX заг.пл 6,8 кв.м та комор на горищі пл. 146,3 кв.м і 77,6 кв.м до згаданої квартири. Так, ним був замурований вхід з сходової клітки до приміщення під літ. XIX та вибитий вхід із цього приміщення до квартири АДРЕСА_4 . Також, відповідачем разом з ОСББ «Кам`яниця Рорайського» було демонтовано водомірний вузол квартири АДРЕСА_5 , який знаходився у приміщення під літ. XIX. В подальшому, відповідачем було здійснено виділ спірних приміщень (щодо витребування, яких позивачами подано позов у даній справі) у окреме самостійне нежитлове приміщення. При цьому, відповідачем було змінено статус горища в будинку АДРЕСА_6 на мансарду (горище). Позивачі зазначають, що спірні приміщення (чи в статусі горища (комор на горищі та приміщення загального користування), чи в статусі нежитлового приміщення на мансарді (горищі) загальною площею 230,7 кв.м) є спільною сумісною власністю всіх співвласників квартир будинку АДРЕСА_6 . Внаслідок самовільного замурування відповідачем входу в приміщення під літ. XIX, вони позбавлені доступу до цього приміщення та до горища (вхід на яке здійснюється через приміщення під літ. ХІХ). Тим самим відповідачем чиняться перешкоди позивачам у користуванні ними спільним майном. У зв`язку з наведеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, просять суд позов задоволити та:
В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Лабай А.М. позов підтримав та просив задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Вказує на те, що нежитлові приміщення загальною площею 230,7 кв.м, які просять витребувати позивачі, не є допоміжними приміщеннями, вони не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, у них відсутні відповідні інженерні мережі або обладнання, що необхідні для життєдіяльності та функціонування житлового будинку. Відтак вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд відмовити у задоволенні позову.
Окрім цього, вважає, що позивачами при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_3 ще 08 березня 2017року здійснював пошук у Державному реєстрі речових прав інформацію про право власності, інші речові права на квартиру АДРЕСА_3 та отримав вказану інформаційну довідку, відтак днем, коли ОСОБА_3 довідався або міг довідатися про порушення свого права, є 08 березня 2017 року, а позовну заяву у даній справі подано 07 липня 2020 року, тобто із пропуском строку позовної давності.
Представник третьої особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кам`яниця Рорайського» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими повідомленнями. Пояснень на позов не подали. Суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Водночас, суд врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Суду також не подано будь-яких інших доказів, які доводять об`єктивну неможливість представника третьої особи прибути у судове засідання, прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, а також неможливість забезпечить участь у судовому засіданні уповноваженого представника.
З врахуванням тривалості провадження у справі, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті.
Вислухавши позицію представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В силу вимог ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право завернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_8 та квартири АДРЕСА_9 .
Згадані квартири знаходяться на останньому 4-му поверсі будинку.
Окрім квартири позивачів, на 4-му поверсі будинку знаходяться також квартира АДРЕСА_5 та квартира АДРЕСА_4 , що належить відповідачу ОСОБА_5 .
Як вбачається з позовної заяви, на 4 поверсі знаходиться також приміщення загального користування, позначене на плані літ. XIX заг.пл. 6,8 м2 (в якому були розміщені туалети та драбина для виходу на горище).
Над квартирами позивачів та відповідача знаходиться горище загального користування.
Вхід на горище здійснювався з приміщення під літ. XIX.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_4 у згаданому будинку на підставі договору дарування від 27.09.2018 р., що укладений між ним та його матір`ю ОСОБА_7 , яка в свою чергу набула зазначену квартиру у дар від своєї рідної сестри ОСОБА_6 (на підставі договору дарування від 24 травня 2017 р.).
ОСОБА_6 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 01.04.2008 р.
Так, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстром № 2261, ОСОБА_8 продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 19,1 кв. м та кухні, загальна площа квартири становить 38,3 кв.м.
Право власності квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано ОСОБА_6 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 квітня 2008 року, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».
Згідно технічного паспорту, складеного станом на 20 квітня 2016 року, до квартири АДРЕСА_3 належить комора на горищі 146,3 кв. м, 77,6 кв. м.
06 липня 2016 року ФОП ОСОБА_9 видано довідку № 101 про те, що згідно обмірів приміщень квартири АДРЕСА_3 , загальна площа приміщень становить 38,3 кв. м, житлова 19,1 кв. м, господарське приміщення 6,8 кв. м, комора на горищі 146,3 кв. м, 77,6 кв. м.
Запис внесено на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 2008 року, довідки № 101 від 06 липня 2016 року, технічного паспорта б/н від 20 квітня 2016 року. Запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30463961 від 14 липня 2016 року державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живко М.О.
24 травня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М. за реєстровим № 276, за умовами якого квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 38,3 кв.м, а житлова 19,1 кв.м, комора на горищі 146,3; 77,6 кв.м; характеристика квартири в цілому наведена у технічному паспорті.
На підставі вказаного договору дарування 24 травня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно зроблений запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про те, що ОСОБА_10 є власником квартири АДРЕСА_3 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 травня 2017 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_10 , загальна площа квартири становить 38,3 кв. м, житлова площа 19,1 кв.м, квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв.м, комора на горищі площею 146,3 кв. м та 77,6 кв.м.
20.04.2019 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 було проведено технічну інвентаризацію квартири АДРЕСА_3 та виготовлено технічний паспорт, з якого вбачається, що до квартири приєднано приміщення під літ. XIX заг.пл 6,8 кв.м та комора на горищі пл. 146,3 кв.м і 77,6 кв.м.
У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування від 24 травня 2017 року.
Позов мотивований тим, що до складу майна, яке передано ОСОБА_10 в дар, включено комору на горищі, яка не належала ОСОБА_11 на праві приватної власності і не могла бути об`єктом права приватної власності, оскільки належить всім співвласникам будинку на праві спільної власності.
Під час розгляду даної справи Апеляційний суд встановив, що господарське приміщення площею 6,8 кв. м, комора на горищі площею 146,3 кв. м та 77,6 кв. м не були предметом договору купівлі-продажу від 01 квітня 2008 року, а тому ОСОБА_6 , купуючи у 2008 році в ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 , не могла придбати і не придбала у власність дві комори на горищі та господарське приміщення, оскільки вони не належали продавцю на праві власності.
Постановою Верховного Суду від 06 квітня 2022 року у даній справі скасовано запис № 15400167 від 11 липня 2016 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з однієї житлової кімнати пл. 19,1 кв. м та кухні, господарське приміщення площею 6,8 кв. м, комори на горищі площею 146,3 кв. м та 77,6 кв. м; визнано недійсним договір дарування квартири від 24 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович Мирославою Михайлівною за реєстровим № 276.
У червні 2022 року представник третьої особи ОСОБА_5 адвокат Манько Т.О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив змінити постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року та скасувати постанову Верховного Суду від 06 квітня 2022 року, якою скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року.
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката Манька Тараса Орестовича залишено без задоволення.
Приймаючи постанову від 06 квітня 2022 року, Верховний Суд виходив із того, що господарське приміщення площею 6,8 кв. м, комора на горищі площею 146,3 кв. м та 77,6 кв. м не були предметом договору купівлі-продажу від 01 квітня 2008 року, а тому ОСОБА_6 , купуючи у 2008 році у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 , не могла придбати і не придбала у власність дві комори на горищі та господарське приміщення, оскільки вони не належали продавцю на праві власності.
Спірні приміщення є допоміжними приміщення багатоквартирного будинку та неподільним майном, яке перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку.
Під час судового розгляду відповідач не спростував належними та допустимими доказами, що спірні приміщення не належать співвласникам багатоквартирного будинку та мають інший правовий статус, ніж визначено законом для таких приміщень.
Таким чином, матеріалами справи встановлено, що в момент придбання квартира АДРЕСА_3 складалась з однієї житлової кімнати пл.19,1 кв.м та кухні, загальна площа квартири становила 38,3 кв.м. Жодна комора чи інше приміщення до цієї квартири не входили.
Відтак, ОСОБА_6 неправомірно було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 з приєднаними приміщенням під літ. XIX заг.пл 6,8 кв.м та коморами на горищі пл. 146,3 кв.м і 77,6 кв.м.
Окрім цього, судом встановлено, що 20.07.2020 р. (після подання позовної заяви позивачами у даній справі), приватним нотаріусом Дерев`янко Л.М. було зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_5 на нежитлові приміщення загальною площею 230,7 кв.м, що складаються з комори на мансарді (горищі) площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, господарського приміщення площею 6,8 кв.м.
Зазначене право власності було зареєстровано на підставі висновку щодо технічної можливості виділу частки об`єкта нерухомого майна (серія та номер: 1692), який виданий 07.07.2020 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки".
Таким чином, відповідачем було здійснено виділ спірних приміщень (щодо витребування, яких позивачами подано позов у даній справі) у окреме самостійне нежитлове приміщення.
При цьому, відповідачем було змінено статус горища в будинку АДРЕСА_6 на мансарду (горище).
Відтак, спірні приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно числяться як нежитлові приміщення загальною площею 230,7 кв.м, що складаються з комори на мансарді (горищі) площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, господарського приміщення площею 6,8 кв.м.
Під час розгляду справи встановлено, що відповідачем також були вчинені дії по фактичному приєднанню технічного приміщення під літ. XIX заг.пл 6,8 кв.м та комор на горищі пл. 146,3 кв.м і 77,6 кв.м до згаданої квартири.
Так, відповідачем був замурований вхід з сходової клітки до приміщення під літ. XIX та вибитий вхід із цього приміщення до квартири АДРЕСА_4 .
Також, відповідачем було демонтовано водомірний вузол квартири АДРЕСА_5 , який знаходився у приміщення під літ. XIX, що підтверджується актом ЛКП «Львівводоканал» від 28.05.2020 року.
Позивачі зазначають, що внаслідок самовільного замурування відповідачем входу в приміщення під літ. XIX, вони позбавлені доступу до цього приміщення та до горища (вхід на яке здійснюється через приміщення під літ. ХІХ), тим самим відповідачем чиняться перешкоди позивачам у користуванні ними спільним майном.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
За змістом частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо); неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.
Згідно з положеннями частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Як зазначено у пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011, в аспекті конституційного звернення положення пункту другого статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Відповідно до пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року в справі № 14-рп/2011, за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України), застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
У зв`язку із цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).
Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Таким чином, захист порушених прав позивачів, які є співвласниками майна, відчуженого за спірними правочинами сторонній особі, можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України
Аналогічних висновків дійшла Перша судова палата Касаційного цивільного суду в постанові від 20.05.2020 р. по справі № 727/9199/16-ц та Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом достовірно встановлено, що спірні приміщення є допоміжними приміщення багатоквартирного будинку та неподільним майном, яке перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку.
Ввідповідач не спростував належними та допустимими доказами, що спірні приміщення не належать співвласникам багатоквартирного будинку та мають інший правовий статус, ніж визначено законом для таких приміщень.
Як вже було встановлено судом, спірні приміщення горища та приміщення під літ.XIX були приєднані до квартири АДРЕСА_10 на підставі довідки від 06.07.2016 р. виданої ФОП ОСОБА_9 .
До цього моменту зазначені приміщення не належали до жодної з квартир в цьому будинку та використовувались всіма його мешканцями.
Так, в приміщенні під літ.ХІХ площею 6,8 кв.м (зараз іменоване «господарське приміщення площею 6,8 кв.м») знаходились водомірні вузли, в тому числі і квартири АДРЕСА_5 , які в травні 2020 р. були демонтовані відповідачем та третьою особою (акт про їх демонтаж був складений ЛКП «Львівводоканал» та міститься в матеріалах справи).
Статус окремих нежитлових приміщень їм було присвоєно відповідачем, 20.07.2020 (вже після подання позовної заяви позивачами у даній справі), коли приватним нотаріусом Дерев`янко Л.М. було зареєстровано право власності за відповідачем ОСОБА_5 на нежитлові приміщення загальною площею 230,7 кв.м, що складаються з: комори на мансарді (горищі) площею 146,3 кв.м та 77,6 кв.м, господарського приміщення площею 6,8 кв.м. Зазначене право власності було зареєстровано на підставі висновку щодо технічної можливості виділу частки об`єкта нерухомого майна (серія та номер: 1692), який виданий 07.07.2020 р. Обласним комунальним, підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки".
Суд вважає, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що саме внаслідок дій відповідача спірні приміщення неправомірно вибули з володіння інших співвласників квартир в цьому будинку і вони неправомірно були оформлені як окремий об`єкт нерухомого майна, а не як допоміжні приміщення, якими вони й були раніше.
При цьому, внаслідок самовільного замурування відповідачем входу в приміщення під літ. XIX, позивачі позбавлені доступу до цього приміщення та до горища (вхід на яке здійснюється через приміщення під літ. ХІХ).
Вищевказані обставини ускладнюють користування позивачами спільним майном, порушуючи їхні права.
Відповідач, у свою чергу, не подав суду належних доказів на спростування вимог позивача.
Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини справи, суд, керуючись принципом змагальності, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Окрім цього, суд вважає, що посилання представника відповідача на пропуск позивачами строку звернення з позовом до суду не заслуговує на увагу з наступних підстав.
За змістом ст.ст.257, 261, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спор, є підставою для відмови у позові.
Відповідач стверджує, що позивачі пропустили строк позовної давності, оскільки повинні були дізнатися про вибуття майна з володіння всіх співвласників ще 08.03.2017 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру прав.
Як вбачається з інформаційної довідки, в розділі «актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна» зазначено, що квартира АДРЕСА_3 має загальну площу 38,3 кв.м.
Тобто в цій довідці жодним чином не йдеться про те, що до цієї квартири відносяться комори на горищі та приміщення пл.6,8 кв.м.
Відтак, із вказаної довідки позивачі не могли дізнатись про те, що приміщення вже були приєднані до квартири АДРЕСА_4 та вибули з володіння всіх співвласників, а тому твердження відповідача є безпідставними.
Представник позивача вказує на те, що позивачі дізнались про те, що приміщення були приєднані до квартири АДРЕСА_4 та вибули з володіння всіх співвласників лише після ознайомлення із матеріалами нотаріальної справи приватного нотаріуса Дякович М.М., які були витребувані Галицьким районним судом м. Львова (ухвала від 15.04.2020 р. по справі №461/5209/19).
При цьому, представник позивача звертає увагу на те, що вимоги пред`явлено до ОСОБА_5 , який став власником квартири АДРЕСА_4 у згаданому будинку на підставі договору дарування від 27.09.2018 року, а позов подано до суду 07.07.2020 року, тобто в межах строку позовної давності.
Тобто з інформаційної довідки 08.03.2017 рокуне вбачалося, що до квартири було приєднано спірні приміщення. Про приєднання позивачі дізналися лише у 2020 році.
Стороною відповідача вказане посилання представника позивачів не було спростовано.
Із урахуванням наведеного, суд погоджується із твердженням представника позивачів про те, що вони звернулися до суду в межах трьохрічного строку позовної давності, у зв`язку із чим заява відповідача про відмову у позові за пропуском строку позовної давності є безпідставною та не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, що становить 1 681,6 грн.
Керуючись статтями 387, 388 ЦК України, ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 1 681,6 грн. судового збору.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст складено 09.05.2025.

Суддя І.Р.Волоско