КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/5750/24 Головуючий у суді І інстанції Сташків Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/7223/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Обухівська міська рада Київської області, про встановлення факту спільного проживання,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною заявою, в якій просила встановити факт її спільного проживання із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2012 року по день його смерті.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 19 березня 2011 року ОСОБА_2 був вдівцем, дітей не мав. З 2012 року вона почала проживати із ОСОБА_2 в його будинку у м. Бериславі Херсонської області, вести спільне господарство та бюджет.

24 вересня 2022 року у зв`язку із окупацією м. Берислава заявниця разом із ОСОБА_2 виїхали до Болгарії та проживали там до 28 вересня 2023 року, а потім переїхали до м. Обухова Київської області і проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час сумісного проживання з ОСОБА_2 було придбано автомобіль та інше майно.

Вказувала, що 20 вересня 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що нею не були надані докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем.

Отже, від встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем з 2012 року по день його смертізалежить виникнення у неї права на спадкування майна, яке було придбано за спільні кошти.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявниця звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення полягає в неповноті встановлення судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки.

Стверджує, що з метою доведеності та на підтвердження обставин, викладених у заяві, вона надала до суду першої інстанції письмові пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що знаходяться в матеріалах справи, а також на попереднє слухання справи принесла фото, на якому зображені вона та померлий ОСОБА_2 , на підтверджується того, що вони проживали разом понад 5 років, та пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Дані письмові пояснення та фото заявниця мала намір додати до матеріалів справи при її розгляді, однак коли вона прийшла до Обухівського районного суду Київської області на розгляд справи, до неї вийшов секретар судді Сташків Т.Г. і наполегливо запропонував написати заяву про розгляд справи без її участі, повідомивши, що справа за її заявою буде розглянута найближчим часом та її вимоги буде задоволено, а рішення суду буде направлено поштою.

Заявниця говорила, що бажає бути присутньою на розгляді справи, однак секретар суду наполіг, щоб вона написала вказану заяву та надиктував її текст. У поданій заяві до суду ОСОБА_1 просила допитати свідків, однак суд не викликав свідків. І коли б розгляд справи був проведений належним чином, то суд почув би доводи про те, що вона дійсно проживала із ОСОБА_2 понад 5 років до дня його смерті, це б підтвердили свідки та надані фото.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем з 01 грудня 2012 року по день його смерті за недоведеністю, не забезпечивши її право на подання відповідних доказів при розгляді справи в судовому засіданні за її участю.

Відзив на апеляційну скаргу від Обухівської міської ради Київської області до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Хлистун О.Ю. надіслала клопотання, в якому просила здійснювати розглядати справи без її участі та ухвалити рішення відповідно до вимог закону.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заявниці в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 23 серпня 2024 року Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі та про витребування доказів приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. надано копію спадкової справи № 63/2024, заведеної після смерті ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 від 12 вересня 2024 року про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 .

Листом від 20 вересня 2024 року вих. № 164/02-14 на усний запит заявниці щодо можливості отримання свідоцтва про право на спадщину на рухоме та нерухоме майно після смерті ОСОБА_2 приватний нотаріус Щур Н.Р. повідомила ОСОБА_1 , що без надання всіх без винятку документів стосовно підтвердження родинних відносин нотаріус не має права видавати свідоцтво про право на спадщину.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що зібраними і дослідженими у справі доказами заявницею не доведено факт її спільного проживання разом з померлим більше п`яти років, а саме з 2012 року. Ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, метою встановлення факту постійного проживання заявниці зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини є захист майнових інтересів щодо оформлення права на спадщину, тобто для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом четвертої черги спадкування.

У відповідності до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той ж подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18 (провадження № 61-20715св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц (провадження № 61-3411св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18 (провадження № 61-2740св20) та ін.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років.

Тобто, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявниці разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 23 серпня 2019 року до дня смерті спадкодавця - 23 серпня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Порядок розгляду справ окремого провадження визначений у статті 294 ЦПК України, відповідно до якого під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що надані заявницею докази не доводять факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, ведення нею спільного господарства разом із померлим ОСОБА_2 та наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до наявного у матеріалах справи акту про підтвердження фактичного місця проживання від 11 вересня 2024 року, складеного депутатом Обухівської міської ради Паєнко О.В. у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом з вересня 2023 року.

Проте цей письмовий доказ обґрунтовано не взятий судом першої інстанції до уваги, оскільки акт може підтверджувати лише ті обставини, які існують на час його складення. Утім факт проживання певних осіб у певному місці в минулий час не може підтверджуватись актом, оскільки на час його складання ці обставини вже не існували. Фактично депутат склав акт зі слів сусідів, які не встановлювались і не допитувались судом щодо обставин, які входять до предмета доказування, перед допитом не попереджались про кримінальну відповідальність за неправдиві покази.

Аналогічно не може бути взята до уваги і довідка виконавчого комітету Обухівської міської ради від 12 вересня 2024 року № 3698, яка складена на підставі вищевказаного акту.

Також місцевий суд оцінив надані заявницею письмові пояснення свідків.

Так, ОСОБА_3 у письмових поясненнях зазначила про те, що ОСОБА_1 проживала з кінця 2012 року із ОСОБА_2 у його будинку за адресою: АДРЕСА_2 , проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. З 2022 року вона проживає разом з ними.

ОСОБА_4 зазначила, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 і є сусідкою громадянки ОСОБА_1 . Разом з нею до дня смерті проживав ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_4 , проживали вони на квартирі в 1/2 частині будинку.

ОСОБА_5 зазначила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , по сусідству з нею проживає гр. ОСОБА_1 , разом з нею до дня смерті проживав ОСОБА_2 , проживали як одна сім`я вели спільне господарство.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскільки вказані особи, що надали вказані пояснення, в судовому засіданні у якості свідків не допитувались, про кримінальну відповідальність не попереджались, до присяги не приводились, то ці письмові пояснення не можуть бути визнані належними і допустимими доказами.

Із витребуваної районним судом спадкової справи № 63/2024, заведеної 12 вересня 2024 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. щодо майна померлого - ОСОБА_2 , вбачається, що лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 отримала ОСОБА_1 .

Однак, зазначена обставина також не може доводити факт проживання заявниці однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до дня його смерті. Заявниця мала надати докази, які б беззаперечно свідчили про те, що з серпня 2019 року вона проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю. Тобто, такі докази мають доводити як період проживання, так і наявність спільного бюджету, спільних витрат.

Колегія суддів, керуючись приписами статті 294 ЦПК України, ухвалила в судовому засіданні прийняти та долучити до матеріалів справи додані заявницею до апеляційної скарги письмові пояснення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та фотокартки.

Разом з тим, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Правозастосовна практика стосовно вирішення порушеного заявницею питання про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем є остаточно сформованою і усталеною.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції вважає, що надані заявницею фотокартки не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між заявницею та спадкодавцем відносин, притаманних сім`ї.

Крім того, самі по собі письмові пояснення свідків також не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення того факту, який ОСОБА_1 просила встановити в судовому порядку.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Проте, таких доказів під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не здобуто, тоді як рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги заявниці про те, що за наявності в розпорядженні суду першої інстанції вищевказаних пояснень свідків та фотокарток, були достатні підстави для задоволення її заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем щонайменше протягом 5 років до дня його смерті.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заявниця бажала бути присутньою в судовому засіданні при розгляді справи, однак написала і подала 28 листопада 2024 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності під примусом секретаря судового засідання є голослівними і не можуть бути сприйняті судом апеляційної інстанції.

При цьому заявниця мала надати всі докази разом із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, заявити клопотання про виклик і допит свідків із зазначенням їх прізвищ та повних анкетних даних. Проте цього не зробила, отже суд ухвалив рішення на підставі наданих нею і витребуваних за власною ініціативою доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі належним чином оцінених здобутих у справі доказів і повно та об`єктивно з`ясованих обставинах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявницею не доведено у встановлений процесуальним законом спосіб того, що між нею та ОСОБА_11 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, не доведено наявності усіх наведених вище фактів у їх сукупності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці та особистого тлумачення заявницею норм процесуального закону, у тому числі щодо порядку розгляду справ окремого провадження.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги заявниці.

Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства всебічно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив справу відповідно до закону.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року - без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року в даній справізалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній