Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/404/25
Провадження 2/711/725/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

за участі:

секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07.02.2014 між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі реєстраційної служби Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. Шлюб 26.04.2019 з відповідачем було розірвано. Від цього шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом зі нею та перебуває повністю на її утриманні. Судовим наказом Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/3461/20 від 17.06.2020 стягнуто аліменти з відповідача на її користь на утримання дитини, у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Донька має хронічні захворювання: астма і міопічний астегматизм правого ока, гіперметропічний астигматизм лівого ока, потребує регулярних медичних обстежень, стаціонарного лікування, оздоровлення у санаторно-курортних, закладах, прийому дороговартісних ліків. Крім того, дитина стоїть на обліку у дитячого лікаря алерголога та лікаря офтальмолога, кожні 3 місяці вони з донькою лягають у лікарню для проходження лікування в офтальмологічному відділення, про що надає консультаційні висновки та виписки з лікарні. Дитина тривалий час перебуває на обліку та постійно підлягає огляду відповідними спеціалістами, це вимагає не лише додаткових витрат за станом здоров`я, але і відповідного догляду. У зв`язку з хворобами донька потребує додаткових витрат на лікування. Відповідно із дорослішанням дитини, сума на її потреби лише збільшується, а відповідач їх добровільно не компенсує.

Вказує, що понесені нею витрати важко порахувати, тому що коли почалось повномасштабне вторгнення росії в Україну, вона прийняла рішення вивезти дитину за кордон, а саме до Польщі. З 06.03.2022 по 08.08.2022 вони з донькою перебували там. Оренда квартири, комунальні платежі, одяг, іграшки, дитячий садок, ліки, продукти харчування, - все купувала вона самостійно без будь-якої допомоги відповідача, нажаль він навіть відмовився віддати закордонний паспорт доньки, тому дитину вивозила по свідоцтву про народження.

З поверненням до України, вона почала готувати доньку ОСОБА_3 до першого класу, пройшовши медичний огляд, лікарі виявили захворювання зору. Також донька відвідувала підготовчі курси до школи. Вона закупила все, що потрібно для школи: зошити, канцелярію, рюкзак, оплатила благодійний внесок та кошти на потреби класу.

Восени, з 23.09.2024 по 30.09.2024 вони з донькою перебували у лікарні з пневмонією, була зроблена операція на легенях. Відповідач не проявив ініціативи чи інтересу до стану доньки чи понесених нею (позивачкою) витрат. До позову додає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів для наглядності яку суму, і з якою періодичністю відповідач сплачує аліменти.

При цьому звертає увагу, що відповідач є працездатним, являється керівником товариства з обмеженою відповідальністю «Форсаж Сміла». Матеріальний стан відповідача покращився, так як він придбав земельну ділянку та побудував на ній будинок. Отже, відповідач має можливість оплачувати половину додаткових витрат на дитину. Відповідач інших неповнолітніх дітей не має.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ніякі обставини, ні фізичні, ні фінансові не знімають з відповідача батьківського обов`язку передбаченого Сімейним кодексом України. Обов`язки батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одяг, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитий дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

На підставі викладеного, посилаючись на норми міжнародного та вітчизняного законодавства, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 80 000 грн.

Ухвалою суду від 22.01.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сухомудренком Б.В. 13.03.2025 до суду подано відзив на позовну заяву, сформований у системі «Електронний суд», у якому зазначає, що копію позовної заяви з додатками ОСОБА_2 отримано в електронному кабінеті ЄСІТС 10.03.2025, після подання клопотання про надання матеріалів для ознайомлення до суду. За таких обставин ОСОБА_2 з поважних причин пропустив строк на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 відносно нього про стягнення додаткових витрат на дитину.

Вказує, що ОСОБА_2 вважає, що позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підтвердженою доказами. Крім того, на переконання ОСОБА_2 за поданою позовною заявою відсутній предмет спору. Питання щодо утримання та додаткового утримання дитини ОСОБА_5 врегульовані між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Тобто, розмір додаткових витрат визначається судом виключно у разі спору.

Разом із тим, домовленість про порядок утримання, лікування та здійснення догляду за дитиною ОСОБА_5 досягнуті між сторонами, викладені у письмовому документі у формі мирової угоди, яка затверджена судом рішенням, яке набрало законної сили і її до цього часу не втратило. Провадження за позовом ОСОБА_1 , на думку відповідача, взагалі підлягає до закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, - через відсутність предмету спору та врегулювання порядку лікування і утримання дитини ОСОБА_5 судовим рішенням.

З самого народження дитини ОСОБА_2 , за його твердженням, яке підтверджене документально, як батько, брав активну участь у її вихованні та в повній мірі забезпечував усім необхідним, - речами, їжею, житлом, ним створені всі умови для соціалізації дитини, забезпечено доступ до культурних цінностей. Їх родина проживала спільно в квартирі АДРЕСА_1 , за утримання якої також відповідав відповідач. Тобто, житло для дитини також було забезпечене ним.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду від 26.04.2019.

У квітні 2019 року у зв`язку із виниклим спором щодо місця проживання дитини, ОСОБА_2 звернувся до органу, який уповноважений вирішувати даного роду питання, а саме - до органу опіки та піклування виконавчого комітету Смілянської міської ради. За результатами звернення щодо питання про визначення місця проживання дитини орган опіки та піклування врахував ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, перевірив факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Тож, за результатами проведеної роботи ССД виконавчого комітету Смілянської міської ради складено ґрунтовний висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 від 10.06.2019 та таким визначене місце проживання з ОСОБА_2 .

У подальшому 13.06.2019 виконавчим комітетом Смілянської міської ради прийнято рішення № 228, яким місцем проживання дитини визначене з батьком. ОСОБА_1 , знаючи про рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради, яким місце проживання в силу ст. 161 СК України визначено за ним, від передачі дитини ухилилася та звернулася із позовною заявою до Смілянського міськрайонного суду про визначення місця проживання дитини з нею. За вказаною заявою Смілянським міськрайонним судом відкрито провадження у справі № 703/2544/19. ОСОБА_2 у вказаній справі подано зустрічну позовну заяву, в якій просив визначити місце проживання дитини з ним.

Одночасно, через створення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_2 довелося звернутися до Смілянського міськрайонного суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення способу його участі в її утриманні та вихованні. За вказаним позовом Смілянським міськрайонним судом відкрито провадження у справі № 703/2714/19.

Результати домовленостей та взаємних уступок між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знайшли своє відображення в мировій угоді, яку вони, як сторони справи, уклали 26.12.2019 в межах розгляду справи № 703/2714/19. Підписанню мирової угоди передувало її оголошення в судовому засіданні, де були присутні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представники.

Відповідно до ухвали від 26.12.2019, Смілянським міськрайонним судом затверджено мирову угоду, укладену сторонами у межах розгляду справи № 703/2714/19 та провадження у справі закрите. Зазначена ухвала суду, як остаточне рішення у справі, набула законної сили є чинною до цього часу. Відповідно до змісту ухвали Смілянського міськрайонного суду від 26.12.2019 у справі 703/2714/19, яке наразі є обов`язковим для виконання, затверджено домовленість сторін ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) про порядок та способи утримання спільної дитини ( ОСОБА_3 ) яка виразилася у мировій угоді від 26.12.2019.

Зокрема п. 6 мирової угоди та ухвали Смілянського міськрайонного суду від 26.12.2019, якою вона затверджена викладений наступним чином: Встановити наступний порядок спільної опіки батьків над дитиною у разі хвороби дитини: У разі якщо дитина захворіла, перебуваючи з одним із батьків, що унеможливлює передання дитини іншому із батьків (хвороба дитини, лікування за якою відбувається амбулаторно), лікування дитини здійснює той із батьків з ким перебуває дитина. Той із батьків з ким перебуває дитина має підтвердити факт наявності хвороби випискою з картки хвороби дитини або довідкою з лікувального закладу із зазначенням рекомендації лікаря про неможливість передання дитини іншому з батьків. По закінченню лікування, наявність хвороби (хвороба дитини, лікування якої відбувається амбулаторно) має бути засвідчена довідкою уповноваженого державного або приватного закладу охорони здоров`я. У разі якщо виклик лікаря є ускладненим, той із батьків з ким перебуває дитина, має підтвердити факт наявності хвороби іншому з батьків у інший спосіб, достатній для отримання іншим із батьків повноцінної інформації про стан здоров`я дитини. У дні, коли дитина здійснює лікування амбулаторно або у стаціонарному у закладі охорони здоров`я, батькам забезпечується безперешкодне право на відвідування дитини під час лікування вдома, а також перебування з дитиною в лікувальному закладі, відповідно до правил, встановлених цим лікувальним закладом. У разі хвороби дитини батьки зобов`язуються негайно попереджати один одного про хворобу дитини, регламент лікування, шляхом надсилання СМС повідомлень за телефонні номери батьків, визначені у цій угоді та або в інший спосіб за домовленістю між батьками. Батьки зобов`язуються надавати один одному повну, достатню інформацію (як то: копія медичної картки дитини, інші документи, що підтверджують стан здоров`я дитини та спосіб лікування, іншу інформацію стосовно стану здоров`я дитини) для здійснення повноцінного лікування дитини у той час, коли дитина знаходиться з одним із батьків. Відповідно до п. 7 мирової угоди та ухвали Смілянського міськрайонного суду, якою вона затверджена встановлено, що у разі виїзду ОСОБА_1 для проживання до іншого міста поза межами Черкаської області, остання зобов`язується повідомити ОСОБА_2 про зміну місця проживання в порядку, визначеному п. 3 даної Угоди.

При цьому всупереч указаної мирової угоди та домовленостей між батьками під час перебування ухвали суду на виконанні в органах ДВС , ОСОБА_1 без повідомлення про це батька дитини змінила її місце проживання та вивезла за межі України. При цьому, ОСОБА_6 не був повідомлений про вказану обставину, доказів цьому ОСОБА_1 не надано.

За змістом п. 8 мирової угоди та ухвали Смілянського міськрайонного суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодилися за спільною згодою обирати для дитини дошкільні навчальні заклади, заклади для розвитку здібностей, школи для одержання середньої загальної освіти, медичні та оздоровчі заклади. Згода батьків складається письмово (в тому числі за допомогою електронних засобів).

Відповідно до п. 9 мирової угоди та рішення суду, яким вона затверджена та яке набуло законної сили, батьки несуть особисту відповідальність за забезпечення дитини всім необхідним (матеріальне утримання дитини, одяг, належне харчування, медичне забезпечення, тощо).

За таких обставин існує затверджений судом порядок спільної участі у вихованні та утриманні спільної з ОСОБА_1 дитини, який остання порушила.

Зокрема, згідно позовної заяви ОСОБА_1 змінювала місце проживання дитини без відому ОСОБА_2 . Зі слів відповідача, позивач приховує від нього інформацію про місце навчання дитини, хоча указане місцем навчання вони повинні були визначити спільно; приховує стан дитини, хоча взяла на себе обов`язок інформувати про наявність захворювань дитини у визначеному судом порядку.

У зв`язку із наведеним, відповідач ОСОБА_2 вважає, що позивач усвідомлено вчинила указані дії для того щоб дотриматися п. 9 мирової угоди та резолютивної частини ухвали Смілянського міськрайонного суду про її затвердження).

За таких обставин відповідач вважає, що ОСОБА_1 за відсутності предмету спору штучно створює такий спір щодо розміру коштів на додаткове утримання дитини, порядок якого (утримання) обумовлений судовим рішенням та домовленостями між ними. Як підтверджено доводами самої позивачки, що наведені у позовній заяві, остання самостійно приймала рішення про вивезення дитини за кордон. Про час вчинення таких дій та про час повернення дитини остання ОСОБА_6 не інформувала. Аналогічно ОСОБА_2 , за його твердженням, не був обізнаний про навчальний заклад, де навчається дитина, доказів виконання судового рішення в цій частині позивачка до Придніпровського районного суду м. Черкас не надала.

Також, на переконання відповідача ОСОБА_2 , виключно з метою збагачення за його рахунок та створення видимості спору про розмір участі ОСОБА_2 у додаткових витратах на дитину ОСОБА_1 у позовній заяві наводить надумані суми коштів на утримання без будь-яких розрахунків та документальних обґрунтувань.

У позовній заяві ОСОБА_1 , не надавши доказів своєму твердженню, указує на той факт, що ОСОБА_2 , є директором ТОВ «Форсаж Сміла», покращив матеріальне становище, побудував будинок, а отже, на думку заявниці має сплачувати половину додаткових витрат на дитину.

При цьому в позовній заяві ОСОБА_1 не вказує, яку суму вона витрачає на лікування дитини, і половину від якої суми має їй сплачувати ОСОБА_2 .

За таких обставин, судячи зі змісту позовної заяви про стягнення з нього 80 000 гривень додаткових витрат на утримання доньки, позивач має на увазі половину від понесених нею витрат, однак в позовній заяві ОСОБА_1 взагалі не вказує, яку суму додаткових витрат вона понесла, у зв`язку із додатковими потребами спільної доньки. У поданих доказах відомості про понесені додаткові витрати на вказану суму відсутні. Додатковими потребами ОСОБА_1 вважає витрати на навчання, підготовку до школи та таке інше. При цьому, на думку ОСОБА_2 , в силу чинного законодавства, указані витрати не відносяться до додаткових витрат на дитину в розумінні ст. 185 СК України.

Також відповідач вважає, що ОСОБА_1 намагається перекласти на нього частину витрат, які несе держава, у зв`язку із витратами на лікування, які закладені до бюджету відповідного рівня та витрачаються НСЗУ на лікування пацієнтів у медичних закладах, і з приводу яких до ОСОБА_2 не можуть висуватися будь-які претензії.

Додаючи докази витрат на навчання дитини ОСОБА_1 не долучила до справи доказів того, що навчання у вказаному закладі відбувається на платній основі, а не за рахунок відповідного бюджету громади.

Надані для ознайомлення ОСОБА_2 докази, які подані позивачкою до суду, не посвідчені жодним чином, окрім декількох документів. Місце перебування і, взагалі, факт існування їх оригіналів не вказані у позовній заяві, що ставить під сумнів достовірність і допустимість цих доказів. Факт неналежного посвідчення доказів також вказує на їх неналежність. За таких обставин подані позивачкою документи (їх непосвідчені копії) не можуть слугувати доказом обставин, на які посилається позивач, а також доказом існування спору щодо утримання неповнолітньої ОСОБА_5 .

Також ОСОБА_2 у зв`язку із недоліками позовної заяви не може прийти до однозначного висновку про розмір витрат, які ОСОБА_1 понесла на дитину, а також про ціну позову, яка не вказана у позовній заяві.

Крім того, позивачка та відповідач мають зареєстровані електронні кабінети, однак всупереч вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_1 не містить відомостей про наявність чи відсутність зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС. У з в`язку із відсутністю викладу доказів, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги та конкретного посилання на них, ОСОБА_2 , не може прийти до висновку про обґрунтованість витрат. ОСОБА_2 повідомляє, що судові витрати при поданні відзиву на позовну заяву він покладає на себе.

Орієнтовний розрахунок судових витрат , пов`язаних із розглядом справи становить 4000 грн., які є витратами на надання правничої допомоги.

Враховуючи, що предмет позову згідно позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вже віднайшов своє врегулювання і вирішення під час затвердження мирової угоди у справі № 703/2714/19 між тими ж сторонами, просить поновити строк подання відзиву на позовну заяву у справі № 711/404/25 та врахувати його заперечення при розгляді справи; закрити провадження у справі через відсутність предмету спору, або у разі відмови в задоволенні такого клопотання - відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

У свою чергу, позивачкою ОСОБА_1 18.03.2025 до суду подано відповідь на відзив, сформований у системі «Електронний суд», у якій зазначає, що твердження ОСОБА_2 про те, що він випадково дізнався про існування вказаної справи за цим позовом не є правдивим. Відповідач був належним чином повідомлений секретарем судді, те що ОСОБА_2 не виявив бажання забрати з пошти судову повістку про виклик до суду разом з ухвалою та позовною заявою, не є проблемою суду.

Просить суд не поновлювати відповідачу ОСОБА_2 строк на подання відзиву на позовну заяву у справі № 711/404/25 та не враховувати його заперечення при розгляді справи. Щодо змісту відзиву вказує наступне. Позовна заява була подана з додержанням вимог статтей 175-177 ЦПК України, і була віднесена до предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції суду. Підстав для залишення позовної заяви без руху, її відмови чи відмови у відкритті провадження відсутні. Всі додатки до справи були належним чином засвідченні відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України. По-друге питання щодо утримання та додаткового утримання доньки ОСОБА_5 не було врегульовано у мировій угоді, на яку посилається представник відповідача ОСОБА_7 . У мировій угоді від 26.12.2019 мова йде про визначення домовленості сторін щодо способу участі у вихованні дитини її батьками, визначення місця проживання дитини, встановлення порядку спільної опіки над дитиною у разі її хвороби тощо. Договору про сплату аліментів на дитину між нею і відповідачем укладено не було. Так як ОСОБА_2 відмовлявся приймати участь в утриманні доньки, вона була вимушена звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Судовий наказ був винесений 11.06.2020 року, однак відповідач не погодився з даним наказом і оскаржував його. По-третє, що стосується спору щодо визначення місця проживання дитини, то дійсно 10.06.2019 року комітетом Смілянської міської ради було прийнято рішення № 228, яким місце проживання дитини визначено з батьком. На ухвалу Смілянського міськрайонного суду від 26.12.2019 по справі № 703/2714/19 відповідачем була подана заява до Державної виконавчої служби м. Черкаси та було відкрито виконавче провадження. ОСОБА_2 заявляв, про те що вона не дає йому бачитись з донькою. По-четверте, що стосується їх з донькою виїзду до Польщі. Ще до від`їзду вона зв`язувалась з відповідачем щодо закордонного паспорта доньки, просила віддати його їй, так як ситуація в країні була непередбачувана, і говорила ОСОБА_2 , про те, що має намір вивозити доньку у ситуації якщо почнеться війна. Закордонний паспорт ОСОБА_8 відповідач відмовився віддавати, як і заборгованість по аліментах. Коли вони з донькою були вже у Польщі, вона відправила ОСОБА_2 повідомлення у застосунок «Вайбер» про те, що вони з донькою виїхали. По-п`яте, про навчальний заклад, де навчається донька відповідачу також відомо, так як він був присутнім на святі з нагоди першого дзвоника. По-шосте, що стосується збагачення за рахунок ОСОБА_2 , надає суду копію квитанції з коштами, які надали їй її батьки на придбання автомобіля їм з донькою, які вона перерахувала на рахунок відповідача, коли той перебував за кордоном, щоб він придбав за ці кошти їм з донькою автомобіль, але ні коштів ні автомобіля відповідач не віддав. По сьоме, відносно додаткових витрат на дитину, у відповідача ОСОБА_2 відсутні будь-які відносини спілкування та піклування. Забезпеченням найкращих інтересів дитини - вихованням, піклуванням спільної з відповідачем дитини займається вона одноособово. Відповідач є лише біологічним батьком для своєї доньки, не цікавиться і не переймається її життям (розвитком, вихованням, здібностями, успіхами, поразками, хворобами, тощо).

Аліменти у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача в місячному розмірі 1598 грн. вкрай не достатньо для існування та життя дитини, що підтверджується фінансовими витратами, які є письмовими доказами і додатками до позовної заяви які були долучені. Натомість відповідач окрім сплати аліментів також відмовляється і від своїх батьківських зобов`язань брати участь у додаткових витратах на дитину що виражається у відзиві на позовну заяву. Перебування 5 місяців у Польщі позивачці обійшлися в 289 000 тис. грн.: оренда квартири в місяць разом з комунальними послугами 28 700 грн., за 5 місяців -143 500 грн.; харчування в місяць 8200 грн. ,за 5 місяців 41 000 грн.; одяг в місяць 8200 грн. за 5 місяців 41 000 грн.; дитячий садочок 2000 грн., за 3 місяці 6000 грн.; ковдри, подушки, постіль, пательня, засоби гігієни та інше, за 5 місяців 16 400 грн.; іграшки за місяць - 6000 грн.; ліки - 5000 грн.; оренда автомобіля за 5 місяців 18 000 грн.; подорож до Німеччини у місто Дрезден -8 000 грн.; квитки на автобус до України 5000 грн.; підготовка до школи 25000 грн. (підготовчі курси до школи, канцелярські товари, одяг, рюкзак та інше); лікування пневмонії - на ліки було витрачено біля 4000 грн., анастазіологу і хірургу за наркоз і операцію 5000 грн., лікуючому лікарю 3000 грн., лікарю алергологу 500 грн. чеки не надали., що підтверджує випискою до позовної заяви; лікування міопічного астигматизму правого ока, змішаного астигматизму лівого ока на даний час біля 8000 грн.; лікування астми на даний час біля 10000 грн.; витрати на школу на даний час - 2000 грн. (кожний місяць батьки здають 100 грн. дітям на воду, печиво, салфетки та інше, плюс гроші на свята та вистави).

Однак дитині в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Також, відповідно до сімейного законодавства, батьки рівні у своїх обов`язках щодо утримання дітей. Так як дитина проживає разом з нею і вона піклується про її як матеріальне так і нематеріальне, тобто духовне, моральне та соціальне виховання, займається її лікуванням, навчанням й соціальним побутом. Натомість батько дитини, яким являється відповідач, повинен і зобов`язаний забезпечувати її хоча б матеріально. Таким чином, при сплаті понесених позивачкою додаткових витрат на дитину забезпечується рівність батьків при несенні обов`язку утримання своєї дитини.

Стан здоров`я дитини підтверджений медичними документами про наявність у неї хронічних захворювань. Матеріальне становище, у зв`язку зі сплатою відповідачем аліментів в сумі 1598 грн. щомісячно, нижче прожиткового мінімуму, який становить на дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн. на місяць, що є недопустимим відповідно до вимог чинного законодавства, а тому дитина потребує додаткових витрат, які в односторонньому порядку несе мати дитини.

На даний час відповідач має заборгованість зі слати аліментів з 15.10.2024 по даний час. Відповідач не має на своєму утриманні неповнолітніх дітей чи батьків. Вважає, що свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала належними та допустимими доказами, що є додатками до позовної заяви, а тому, на її думку, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Отже, просить суд, винести рішення яким задовольнити її позовні вимоги та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 80 000 грн.

Адвокатом відповідача ОСОБА_7 28.03.2025 через систему «Електронний суд» до суду було подано заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що отримавши 18.03.2025 у електронному кабінеті ЄСІТС відповідь на відзив, відповідач ОСОБА_2 ініціював подання заперечення щодо відповіді на відзив на позовну заяву. У відповіді на відзив на позовну заяву позивачка просить не поновлювати ОСОБА_2 строк на подання відзиву на позовну заяву, мотивуючи вказане прохання тим, що відповідач був належним чином повідомлений секретарем судді, про що повідомив її. Однак самі дії ОСОБА_2 суперечать такому твердженню, адже дізнавшись про розгляд справи, у якій він є стороною, ОСОБА_2 вжив всіх можливих і належних заходів для ознайомлення із позовною заявою. Так, ухвала Придніпровського районного суду про відкриття провадження постановлена судом 22.01.2025. Знаючи про розгляд справи, однак не отримуючи поштових повідомлень (із незалежних від суду причин), ОСОБА_2 12.02.2025 саме з цією ціллю зареєстрував електронний кабінет в ЄСІТС для отримання доступу до позовної заяви відносно нього та до матеріалів справи. Проте, відповідно до даних, що відображені в електронному кабінеті станом на час його реєстрації позовна заява з додатками не була прикріплена до матеріалів електронної справи. Зазначена обставина підтверджується тим, що у вкладці з долученням відсканованих копій документів позовної заяви, яка до суду надійшла 17.01.2025, долучено довідку від 20.02.2025 про відсутність учасників справи. У подальшому, отримавши навики роботи з електронним судом, виявляючи зацікавленість у розгляді справи та не будучи обізнаним зі змістом позовної заяви, ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про надання можливості ознайомитися з матеріалами справи через електронний кабінет.

Отримавши доступ до сканкопій матеріалів ОСОБА_2 ініціював подання відзиву на позовну заяву. У зв`язку із наведеним будь-які доводи щодо незацікавленості або ігнорування ОСОБА_2 розгляду справи, не заслуговують на увагу суду. До того ж, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 надав свої письмові заперечення на позов, які, на його думку є очевидними для суду, адже ґрунтуються на нормах закону, який суд знає. Такі заперечення він міг би надати і усно. Серед долучених до відзиву на позовну заяву доказів основним є ухвала Смілянського міськрайонного суду про затвердження мирової угоди, яка перебуває у відкритому доступі та про яку позивачка ОСОБА_1 не поінформувала суд, хоча була обізнана про її існування та має обов`язок її виконувати особисто. Вважає, що отримавши відзив на позовну заяву, суд отримав інформацію про наявність судового рішення, яким врегульовані відносини між батьками (позивачкою та відповідачем) щодо утримання дитини та участі кожного із батьків в її житті, спір з приводу яких існував на час винесення указаної ухвали та був вирішений сторонами самостійно, що затверджено судом.

Статтею 129-1 Конституції України закріплено обов`язковість виконання судового рішення, а тому прохання позивача не враховувати заперечення ОСОБА_9 при прийнятті рішення у цій справі є закликом до ігнорування судового рішення про факт існування якого відомості доведені до суду.

Одночасно, висловивши клопотання про неприйняття заперечень ОСОБА_1 і сама порушила порядок подання доказів, які в силу статті 83 ЦПК України, позивачем подаються разом із позовною заявою, а не з відповіддю на відзив. При цьому ОСОБА_1 на час звернення із позовною заявою до суду володіла відомостями існування доказів, які вона долучила до відповіді на відзив, однак до суду їх не подала. Про неможливість їх подання до суду не зазначила так як і не зазначила про місце їх перебування. У зв`язку із наведеним саме докази позивачки, подані із відповіддю на відзив на позовну заяву, на думку відповідача, має не приймати суд, адже вони подані з порушенням належної правової процедури. Не заслуговують на увагу й інші доводи позивачки, висловлені як у позовній заяві так і доповнені у відповіді на відзив на позовну заяву. Так, надаючи відповідь на зауваження відповідача щодо позовної заяви ОСОБА_1 , то з даного приводу слід зауважити, що відповідач не ініціює наразі залишення позовної заяви без розгляду, а вказує на дефекти позовної заяви, які перешкодили йому належним чином заперечити вимоги, висловлені у цьому документі. При поданні відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 відзначав, що через ці недоліки він не може прийти до однозначного висновку про розмір витрат, які ОСОБА_1 понесла на дитину, їх доведеність, значення кожного із доказів, посилання на які взагалі відсутні в позовній заяві, а також про ціну позову, яка не вказана у ній. У з в`язку із відсутністю викладу доказів, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги та конкретного посилання на них, ОСОБА_2 , не може прийти до висновку про обґрунтованість витрат і позовних вимог. Не відзначення у позовній заяві місця перебування доказів позбавило ОСОБА_2 вжити заходів до перевірки їх правдивості, адже їх копії неналежним чином посвідчені. Одночасно без уваги позивачки залишилися доводи ОСОБА_2 щодо неналежного способу подання доказів, який закріплений у ст. 95 ЦПК України, а також не надання інформації про їх місце перебування, адже надані для ознайомлення ОСОБА_2 докази, які подані позивачкою до суду, не посвідчені жодним чином, окрім декількох документів. Місце перебування і, взагалі, факт існування їх оригіналів не вказані у позовній заяві, що ставить під сумнів достовірність і допустимість цих доказів. Факт неналежного посвідчення доказів також вказує на їх неналежність. За таких обставин подані позивачкою документи із позовною не можуть слугувати доказом обставин, на які посилається позивач, а також доказом існування спору щодо утримання неповнолітньої ОСОБА_5 .

Подаючи до суду позов і докази до нього, ОСОБА_1 не додала жодного доказу про те, що між нею та ОСОБА_2 відсутня домовленість про порядок понесення додаткових витрат на дитину. Твердження ОСОБА_1 про не врегулювання способу утримання батьками дитини в ухвалі суду про затвердження мирової угоди від 16.12.2019, не спростовує факту відсутності спору між батьками з цього питання. При цьому ОСОБА_1 не довела жодного факту звернення нею до ОСОБА_1 задля отримання коштів як додаткових витрат, а ОСОБА_2 , їй відмовив або не погодив їх розмір, що і обумовлювало б наявність спору. При цьому ОСОБА_2 самостійно ініціював такі звернення до позивачки, які остання ігнорувала, що свідчить також про штучність спору про додаткові витрати на дитину.

У зв`язку із цим відповідач вважає, що саме з метою створення видимості існування спору між ним та позивачкою, остання подала позов до суду. Не зрозумілою логічно за текстом позовної заяви є сума 80000 грн. визначена ОСОБА_1 до стягнення що вказана у позовній заяві. У поданих доказах відомості про понесені додаткові витрати на вказану суму відсутні взагалі. Додатковими потребами ОСОБА_1 вважає витрати на навчання, підготовку до школи та таке інше. При цьому, на думку ОСОБА_2 , в силу чинного законодавства, указані витрати не відносяться до додаткових витрат на дитину в розумінні ст. 185 СК України. Аркуші справи з 26 по 36 містять копії не посвідчених роздруківок, які не містять даних про витрати обумовлені особливими обставинами, а вказують на придбання певних товарів та послуг невідомою особою.

При цьому, в силу положень постанови КЦС ВС від 31.01.2020 у справі № 484/2230/17 придбання шкільного одягу, взуття та шкільного приладдя не належить до додаткових витрат. На аркушах справи з 37 по 50 наявні платіжні інструкції, частина яких містить призначення за оплату додаткових освітніх послуг, а інша частина взагалі не підтверджує призначення витрат. Однак у позовній заяві не вказано про характер таких послуг і не зазначено, що вони обумовлені особливими обставинами розвитку дитини, чи її здоров`я. Додаючи докази витрат на навчання дитини ОСОБА_1 не долучила до справи доказів того, що навчання у вказаному закладі відбувається на платній основі, а не за рахунок відповідного бюджету громади.

При цьому відповідно до практики Верховного Суду, не є додатковими витратами на утримання дитини навіть навчання дитини у приватній шкоді за бажанням одного із батьків, придбання інструменту, без доказів , що їх придбання спрямовано на розвиток здібностей дитини і не є способом забезпечення дозвілля (постанова ВС від 22.03.2023 у справі № 201/15248/16 ц, яка може бути застосована і для цієї справи , адже навчальний заклад , у якому навчається спільна донька позивачки і відповідача обраний виключно самостійно позивачкою. Позивачкою у справі не надано доказів витрат коштів, обумовлених особливими потребами дитини, а також доказів витрат, спрямованих на розвиток дитини. ОСОБА_2 стверджує, що навчальний заклад, в якому навчається його донька з ним не погоджувався, а визначався особисто ОСОБА_1 , про що остання не заперечила ні у позовній заяві, ні у відповіді на відзив на неї. Значення інших долучених до справи документів для справи і їх доказова сила також не описані у позовній заяві.

Також відповідач вважає, що ОСОБА_1 намагається перекласти на нього частину витрат, які несе Держава у зв`язку із витратами на лікування, які закладені до бюджету відповідного рівня та витрачаються НСЗУ на лікування пацієнтів у медичних закладах, і з приводу яких до ОСОБА_2 не можуть висуватися будь-які претензії. У відповіді на відзив на позовну заяву указана теза залишилася без реагування відповідачки.

Позивач у відзиві на позовну заяву відзначила, що відносно додаткових витрат на дитину у відповідача ОСОБА_2 відсутні будь-які відносини спілкування та піклування. Забезпеченням найкращих інтересів дитини - вихованням, піклуванням спільної з відповідачем дитини, з її слів, займається одноособово вона. Реагуючи на вказаний факт ОСОБА_6 просив відзначити наступне. У мировій угоді та ухвалі суду, якою вона затверджена указано про обов`язок батьків надавати можливість іншому з батьків безперешкодно спілкуватися з дитиною навіть за допомогою телефонного зв`язку. Разом із тим, відповідач не виконує ці обов`язки. Як наслідок дитина втрачає зв`язок із батьком, зростає в неповній родині із чітким переконанням того, що відсутність чоловіка в сім`ї і батька в житті дитини - це норма. Позивач додала до суду роздруківки з повідомленнями, однак не долучила жодного із таких, які б відображали прохання ОСОБА_2 надати можливість спілкуватися з дитиною, проявити піклування як того хоче позивачка. Запитання про потребу в коштах, які ОСОБА_2 пропонує з власної ініціативи, відповідач теж ігнорує. У зв`язку із поданою відповіддю на відзив ОСОБА_1 не долучила доказів, які б спростували доводи ОСОБА_2 , що висловлені у відзиві на позовну заяву, а тому її доводи не можуть слугувати для прийняття рішення про задоволення позовної заяви. У зв`язку із приєднанням ОСОБА_1 переписки із відповідачем у месенджері «Viber», ОСОБА_2 наполіг на долученні деяких частин такої переписки, які позивачка до справи не долучила.

Отже, враховуючи наведене, просить закрити провадження у справі через відсутність предмету спору, або у разі відмови в задоволенні такого клопотання - відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

У судове засідання засіданні позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, через систему «Електронний суд» до початку розгляду подала заяву від 07.04.2025, у якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Сухомудренко Б.В. у судове засідання не з`явились, адвокатом до початку подано заяву, сформовану у системі «Електронний суд», у якій просить розгляд справи проводити без їхньої участі. Відповідач просить врахувати доводи та висновки, висловлені у відзиві на позовну заяву та запереченні щодо відповіді на відзив, які долучені до матеріалів справи.

Суд, враховуючи думки учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.10.2017.

Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 228 від 13.06.2019 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Водночас, як вбачається з висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 10.06.2019, шлюб за позовом матері дитини був розірваний рішенням Смілянського міськрайонного суду від 26.04.2019. У лютому 2019 року, у зв`язку з погіршенням шлюбних відносин, ОСОБА_1 переїхала проживати до своїх батьків, залишила дитину проживати разом з батьком. Згодом в березні 2019 року ОСОБА_6 у зв`язку з необхідністю виїзду за межі України тимчасово залишив дитину матері, але коли повернувся, ОСОБА_1 відмовилась віддавати йому доньку. Також у цьому висновку зазначено, що батько ОСОБА_2 підтримує доньку матеріально, купує для дитини одяг, продукти харчування, ліки.Дівчинці необхідне спілкування з обома батьками в рівних частинах, оскільки це дасть можливість сформувати позитивну модель сім`ї, роль жінки та чоловіка в ній. Підтримка батьків допоможе відчути вневненість в своїх силах. Причин відмовити батьку дитини ОСОБА_2 у його прагненні брати активну участь у вихованні дівчинки та визначити місце проживання дитини з ним немає.На час складання висновку обоє батьків створили належні умови для дитини, обоє мають достатні навички догляду за дитиною відповідно до її віку, турбуються про стан її здоров`я.

Крім того, ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.12.2019 у справі № 703/2714/19 (провадження 2/703/1634/19) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Смілянської міської ради як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з визначенням способу участі у її вихованні, затверджено мирову угоду, у якій з поміж іншого також узгоджено, наступне.

Пунктом 6 указаної ухвали суду встановлено наступний порядок спільної опіки батьків над дитиною у разі хвороби дитини: «У разі якщо дитина захворіла, перебуваючи з одним із батьків, що унеможливлює передання дитини іншому із батьків (хвороба дитини, лікування за якою відбувається амбулаторно), лікування дитини здійснює той із батьків з ким перебуває дитина. Той із батьків з ким перебуває дитина має підтвердити факт наявності хвороби випискою з картки хвороби дитини або довідкою з лікувального закладу із зазначенням рекомендації лікаря про неможливість передання дитини іншому з батьків. По закінченню лікування, наявність хвороби (хвороба дитини, лікування якої відбувається амбулаторно) має бути засвідчена довідкою уповноваженого державного або приватного закладу охорони здоров`я. У разі якщо виклик лікаря с ускладненим, той із батьків з ким перебуває дитина, має підтвердити факт наявності хвороби іншому з батьків у інший спосіб, достатній для отримання іншим із батьків повноцінної інформації про стан здоров`я дитини. У дні, коли дитина здійснює лікування амбулаторно або у стаціонарному у закладі охорони здоров`я, батькам забезпечується безперешкодне право на відвідування дитини під час лікування вдома, а також перебування з дитиною в лікувальному закладі, відповідно до правил, встановлених цим лікувальним закладом. У разі хвороби дитини батьки зобов`язуються негайно попереджати один одного про хворобу дитини, регламент лікування, шляхом надсилання СМС повідомлень за телефонні номери батьків, визначені у цій угоді та або в інший спосіб за домовленістю між батьками. Батьки зобов`язуються надавати один одному повну, достатню інформацію (як то: копія медичної картки дитини, інші документи, що підтверджують стан здоров`я дитини та спосіб лікування, іншу інформацію стосовно стану здоров`я дитини) для здійснення повноцінного лікування дитини у той час, коли дитина знаходиться з одним із батьків».

Крім того, п.9 мирової угоди визначено, що батьки несуть особисту відповідальність за забезпечення дитини всім необхідним (матеріальне утримання дитини, одяг, належне харчування, медичне забезпечення, тощо) в ті періоди, коли дитина знаходиться з кожним із батьків.

Разом з тим, судом встановлено, що 11.06.2020 Придніпровським районним судом м. Черкаси винесено судовий наказ № 711/3461/20 (провадження № 2-н/711/422/20), яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.05.2020 та продовжувати до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.11.2020 ( справа № 711/3461/20, провадження № 6/711/157/20) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , що подана представником адвокатом Сухомудренком Богданом Володимировичем про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, яка постановою Черкаського апеляційного суду від 24.12.2020 залишена без змін.

З письмових матеріалів справи встановлено, що станом на 15.10.2024 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить 133,86 грн., що підтверджується відповідним розрахунком старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Сміла Черкаського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) № 87713 від 28.10.2024.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Так, відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Таким чином, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 (справа №753/19306/16-ц), зокрема, зазначив, що відповідно до змісту ст. 185 СК, участь у додаткових витратах батьків, які сплачують аліменти або до яких не заявлялися вимоги про сплату аліментів, може бути лише у випадках, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою.

Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 04.12.2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) Верховний Суд виснував, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Позивачем в обґрунтування своїх вимог до позовної заяви додано виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_5 , консультаційні висновки спеціалістів із зазначенням діагнозів, зокрема: астма з переважанням алергічного компоненту, міопічний астегматизм правого ока, гіперметропічний астигматизм лівого ока, що потребує регулярних медичних обстежень, стаціонарного лікування, та у яких призначено лікування певними медичними препаратами, лабораторні обстеження та окуляри постійно (а.с. 7-20).

Верховний Суд у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Позивачкою приєднано до матеріалів справи письмові докази, які підтверджують понесені нею витрати на лікування та придбання окулярів, проведення різного роду процедур.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Так, згідно наданих ОСОБА_1 чеків та квитанцій щодо придбання призначених доньці ОСОБА_5 медичних препаратів (ліків), проведення лабораторних досліджень (молекулярний аналіз на алергени), придбання окулярів, у судовому засіданні знайшли своє підтвердження витрати понесені позивачкою у загальному розмірі 11267,31грн. Саме така сума підтверджена відповідними платіжними документами, із зазначенням цільового платежу на придбання ліків та узгоджується призначенням медичного фахівця (а.с. 21-24, 54), а тому підлягає до задоволення.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивачкою ОСОБА_1 19.12.2022 були перераховані кошти за дитячий садок у сумі 351,00 грн., а у подальшому за підготовчі курси до першого класу НВК № 34 (додаткові освітні послуги), що підтверджується відповідними, належним чином оформленими та засвідченими платіжними інструкціями на загальну суму 5200 грн. по 650,00 грн. щомісячно (а с.37-44,46).

Таким чином, позивачкою підтверджено понесені нею витрати за надані освітні послуги доньки ОСОБА_5 на загальну суму 5551,00 грн.

При цьому суд звертає увагу, що деякі надані платіжні документи, на думку суду, не можуть бути доказами та підтверджувати понесені витрати на розвиток дитини, оскільки їх зміст не дозволяє встановити мету таких додаткових витрат на дитину та їх зміст зокрема, а саме: платіжна інструкція від 23.04.2024 на суму 700,00 грн. - не містить призначення платежу, у платіжних інструкціях від 19.06.2024 на суму 2020,00 грн, від 01.10.2024 на суму 50,00 грн., від 01.11.2024 - на суму 100 грн., від 06.11.2024 на суму 300,00 грн. у призначенні платежу вказано переказ власних коштів, а загалом на суму 3170 грн. Крім того, позивачкою не доведено, що надані чеки РОS-терміналу (а.с. 45,47-50) про придбання одягу, взуття, товарів для дому та ремонту, є коштами, що сплачені як додаткові витрати на дитину доньку ОСОБА_5 , а тому судом оцінені критично при здійснені розрахунку та визначенні понесених додаткових витрат на утримання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

На думку суду, однією із відмінностей додаткових витрат від аліментів є їх передбачуваність. Тобто при зверненні до суду позивач має довести розмір коштів витрачених або тих, які будуть витрачені періодично і їх зв`язок із існуванням особливих обставин, як позитивних (наприклад розвиток здібностей), так і негативних (витрати, пов`язані із станом здоров`я дитини).

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, підсумовуючи викладене, враховуючи інтереси дитини, суд дійшов до висновку про те, що витрати понесені позивачкою зумовлені необхідністю лікування дитини у розмірі 11267,31 грн., наданням додаткових освітніх послуг у сумі 5551,00 грн., є додатковими витратами, що витрачені матір`ю дитини, фактично зазнані та які можуть бути стягнуті відповідно до ст. 185 СК України, у зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та частковому їх задоволенню у розмірі 16818,31 грн. (11267,31+5551,00 грн.), виходячи з наданих позивачем доказів про реальність їх сплати.

Такі витрати підлягають до стягнення з відповідача разово у межах заявлених позовних вимог в указаній цивільній справі.

Суд, відмовляє у стягненні суми 63181, 69 грн. (80000 грн. заявлених вимог - 16818,31 грн. задоволених судом вимог), у зв`язку з їх повною недоведеністю та необґрунтованістю.

Разом з цим, суд оцінюючи наполягання позивача на стягненні з відповідача додаткових витрат на придбання речей побутового вжитку, одягу та взуття, вважає, що вказане не може відноситись до розвитку здібностей дитини та підтримання здоров`я, ці витрати не виникли з особливими обставинами, а отже вказані витрати мають охоплюватись спільними витратами батька та матері на дитину, у тому числі аліментами.

Окремо суд звертає увагу на законодавчо визначену рівність обов`язків щодо утримання дитини, з цього слідує, що витрати на утримання дитини, у тому числі і додаткові, повинні нести батько та матері спільно, порівну.

Посилання сторони відповідача на те, що з відповідачем не було узгоджено та/або погоджено лікування та порядок навчання дитини у обраних позивачем закладах, суд вважає таким, що не виключає необхідність та можливість отримання дитиною медичної допомоги, обстежень та навчальних послуг, саме у обраних позивачем закладах. При цьому враховуючи, що мати діяла в інтересах дитини, які направленні на підтримання здоров`я та розвиток дитини.

Відповідачем не наведено суду обставин, які б надавали змогу звільнити його від сплати додаткових витрат на утримання дитини повністю або частково.

Окрім цього, згідно з п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Суд враховує, що позивачка звільнена від сплати судового збору, позовні вимоги задоволені частково, тож судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 3, 4, 10-13, 19, 79, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, ст.ст.180-185, 192, 198-201 СК України,

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) додаткові витрати на утримання доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі 16818 (шістнадцять тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 31 коп. та продовжувати стягувати до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 ) на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211, 20 грн.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлений 15.04.2025.

Головуючий: Н. М. Кондрацька