ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м.Суми

Справа №591/7145/23

Номер провадження 22-ц/816/582/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності:

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни,

представника відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 адвоката Солошенко Людмили Євгенівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Солошенко Людмилою Євгенівною

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 22 серпня 2024 року у складі судді Ніколаєнко О.О., постановлену у м. Суми,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1887926,31 грн та однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1349445,01 грн; поділити спільно набуте майно подружжя і виділити у власність йому однокімнатну квартиру жилою площею 15,0 кв.м, загальною площею 57,74 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , а у власність відповідачки ОСОБА_2 - двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 31,1 кв.м, загальною площею 63,2 кв.м; стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію в розмірі 269240,65 грн за надмірно виділене їй у власність нерухоме майно.

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Солошенко Л.Є. звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1887926,31 грн, та на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1349445,01 грн.

20 серпня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Гаврилюк Н.М., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони вчинення будь-яких дій по відчуженню та розпорядженню нерухомим майном - двома квартирами, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Заяву мотивовано тим, що оскільки на даний час право власності на спірні квартири зареєстровано за ОСОБА_2 , то остання може у будь-який час розпорядитися даним нерухомим майном, в тому числі продати, подарувати, обміняти та здійснити будь-які інші дії щодо цього майна, що у подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у даній справі.

Вказував, що підставою для звернення його із заявою про забезпечення позову стало те, що відповідачка, приїхавши до м. Суми з Німеччини, де вона зараз проживає, без згоди та повідомлення позивача, скориставшись тим, що він є військовослужбовцем ЗСУ і проходить військову службу, зняла його з реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 , замінила замки у вхідних дверях даної квартири, позбавивши його можливості проживати у квартирі, яка належить йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 серпня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково.

Забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_2 вживати заходів щодо відчуження у будь-який спосіб квартири по АДРЕСА_2 власником якої є ОСОБА_2 , до набрання рішенням суду у справі № 591/7145/23 законної сили.

Забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_2 вживати заходів щодо відчуження у будь-який спосіб квартири по АДРЕСА_1 власником якої є ОСОБА_2 , до набрання рішенням суду у справі № 591/7145/23 законної сили.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Солошенко Л.Є. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано суду доказів того, що відповідачка вчиняла дії, що спрямовані на відчуження в будь-який спосіб майна, передачу його майна в оренду чи інше, що дійсно могло унеможливити подальше виконання рішення суду у разі ухвалення рішення на користь позивача. Крім того, позивач обґрунтовував свою заяву про забезпечення позову тим, що його було знято з реєстрації у квартирі, хоча предметом позову є поділ майна, а не усунення перешкод у користуванні майном.

В установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що необхідним і достатнім заходом забезпечення позову є заборона відчуження ОСОБА_2 нерухомого майна - квартир, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 . Суд вважав, що саме такий захід забезпечення позову буде достатнім та перешкодить відчуженню майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 2 якої передбачено, що позов може забезпечуватись забороною вчиняти певні дії.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

За своїм змістом, забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Частиною 3 ст.150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

Як убачається з матеріалів справи, предметом первісного позову є визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , поділ майна, виділ у власність майна та стягнення компенсації.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 липня 2023 року, ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 460 від 22 квітня 2021 року.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 липня 2023 року вбачається, що за ОСОБА_4 також зареєстрована двокімнатна квартира, розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом заборони відповідачу вживати заходи щодо відчуження спірного нерухомого майно може призвести до відчуження спірного майна на користь третіх осіб, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про вчинення відповідачкою дій, спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, не заслуговують на увагу, оскільки умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. Крім того, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти всі обставини, які мають значення для справи, встановлення яких необхідне для вирішення спору по суті. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягнути за собою неможливість виконання судового рішення.

Застосовані заходи забезпечення позову відповідають заявленим вимогам, тобто є співмірними та безпосередньо пов`язані з предметом спору, а також є необхідними і достатніми для забезпечення виконання можливого судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено зв`язок між неприйняттям заходів забезпечення позову і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи ОСОБА_1 щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який позивач просив застосувати, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження спірного нерухомого майна може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог та є обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову в цій справі.

Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Солошенко Людмилою Євгенівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 22 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова