Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2712/2025
Головуючий у суді першої інстанції О.А. Савицький
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

13 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді О.А. Савицького, в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

17.06.2021 на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 31.07.2014 по 31.10.2018 вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач проживає окремо від позивачки та сина. Оскільки відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку на утримання дитини не надає, тому вона звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908, 00 грн.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Горкавого О.П. звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неправильне встановленням обставин, які мають значення для справи, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2022 змінити та стягнути з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 1/6 частини щомісячного заробітку/доходу, а також змінити дату початку стягнення з «15.06.2021» на «20.08.2024».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на час подачі позовної заяви 15.06.2021 відповідач не уникав обов`язку сплачувати аліменти на утримання сина і постійно після розлучення з позивачкою 15.08.2018 сплачував і продовжує їх сплачувати добровільно. При цьому, саме за вимогою позивачки син залишився проживати з нею.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ще до розлучення з ОСОБА_1 у серпні 2018 року і відповідно на час подачі нею позовної заяви, у нього вже були аліментні зобов`язання перед іншою жінкою, підтвердженням чого є судовий наказ від 11.04.2018 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, згідно якого апелянт з 15.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття сплачує аліменти щомісячно в розмірі частини з усіх видів заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Окрім того, з 11.10.2013 фактично на утриманні ОСОБА_2 перебуває його непрацездатна мати ОСОБА_6 , яка з 23.10.2023 є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою МСЕК та довідкою Тернопільського міського ЦНАП від 03.06.2024. про зареєстрованих осіб за адресою місця проживання відповідача.

Зауважує, що за адресою, вказаною позивачем у позовній заяві він ніколи не проживав. Місце його проживання і реєстрації АДРЕСА_1 .

Також апелянтом, на підставі ст. 353 ЦПК України до апеляційної скарги включено і заперечення на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.11.2021 про відкриття провадження по справі та заперечення на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2024 про видачу позивачці дубліката виконавчого листа.

Позивачем через свого представника ОСОБА_7 подано до апеляційного суду письмові пояснення по справі.

Зазначає, що відповідач сплатив в якості аліментів загальну суму у розмірі 27 200,00 грн. Ця сума не відповідає сумі аліментів, яка повинна бути сплачена за рішенням суду та яка гарантована згідно норм чинного законодавства України.

Щодо наявності у відповідача дитини від першого шлюбу, позивачу було відомо, однак їй не були відомі дані про стягнення аліментів на утримання цієї дитини.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідач намагається ввести суд в оману з метою зменшення загального розміру аліментів, що підлягають стягнення, адже матір відповідача, яка дійсно є особою з інвалідністю, протягом тривалого часу, а саме більш ніж 20 років постійно проживає в Сполучених Штатах Америки та набула Американське громадянство.

Також позивачем у позовній заяві було зазначено дві адреси місця проживання відповідача.

Звертаючись з вимогою змінити дату призначення стягнення аліментів з 15.06.2021 на 20.08.2024 відповідач не надав жодних пояснень та допустимих і належних доказів цьому.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов судом взято до уваги, що дитина проживає з позивачкою, а відповідач фізично здоровий, працездатний, проте ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання дитини.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.10.2018 р., справа № 761/29747/18, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 .

З письмових доказів, які містяться у матеріалах справи, вбачається, що дитина ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч. 1 ст. 18 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача про стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання їх спільного сина, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення аліментів.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2022 року в частині наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина відповідачем визнається та не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання сина, суд першої інстанції оцінив докази, надані позивачем, та дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 15 червня 2021 року та до повноліття дитини.

Відповідач не погоджується із визначеним судом розміром стягнутих аліментів, посилаючись на наявність у нього на утриманні ще однієї дитини від першого шлюбу та непрацездатної особи (матері - інваліда).

Так, частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).

Пунктами 17 та 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 52 Конституції України передбачає, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини відповідно до ч. 1 ст. 12 вказаного Закону.

Виходячи з аналізу наведених норм права та з врахуванням положень ст. 182 СК України, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів врахував усі обставини справи, що мають значення для цієї справи та з метою дотримання принципу рівності матеріального забезпечення дитини сторін, з врахуванням обов`язку батьків з утримання дитини, обґрунтовано визначив розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Установивши, що син проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, при цьому добровільної згоди між батьками щодо участі батька в утриманні дитини досягнуто не було, суд першої інстанції, відповідно до положень ст. 180 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітнього сина аліментів у розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.06.2021 та до повноліття дитини.

Ураховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дитини в розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідає потребам дитини відповідного віку і стану здоров`я, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 182 СК України.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі посилається на ту обставину, що станом дату прийняття рішення Шевченківським районним судом м. Києва у нього уже були аліментні зобов`язання. Так, згідно судового наказу від 11.04.2018, він сплачує на користь ОСОБА_9 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти у розмірі частини з усіх видів заробітку/доходу. Отже рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2022 підлягає зміні та вважає, що з нього має бути стягнуто на утримання ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/6 частин від всіх видів заробітку (доходів).

Однак, колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано інформації щодо його середньомісячного доходу, майнового стану, тому неможливо оцінити чи буде ця частина необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини та чи не буде вона меншою за гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

А також слід враховувати, що згідно ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Враховуючи зазначені положення закону відповідач по справі не позбавлений можливості у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, або у зв`язку зі зміною обставин, що впливають на визначений розмір аліментів, подати заяву про зменшення розміру аліментів, присуджених рішенням суду.

Поряд з цим, колегія суддів вважає недоведеними посилання відповідача на те, що на його утриманні також перебуває його непрацездатна матір, оскільки ним не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин. Сам по собі факт досягнення матір`ю відповідача пенсійного віку та встановлення їй другої групи інвалідності не може свідчити про її перебування на утриманні ОСОБА_2 . При цьому твердження відповідача про необхідність утримувати непрацездатну матір не виключає його обов`язку щодо забезпечення належного утримання свого сина, який цього потребує, тоді як жодних даних щодо розміру суми витрат, які щомісячно несе відповідач на утримання матері в матеріалах справи відсутні.

Не заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі щодо добровільного перерахування коштів позивачу на утримання сина та додаткові потреби, оскільки здійснені відповідачем платежі на користь позивача відповідно до наданих ним квитанцій не носять постійний характер і не свідчать про постійне матеріальне забезпечення сина. Окрім того, самостійна сплата коштів на утримання малолітньої дитини не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє відповідача, як батька від основного обов`язку по утриманню дитини.

Отже, підсумовуючи викладене слід зазначити, що відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог щодо того, яким чином стягнення аліментів у розмірі частини від заробітку (доходів) вплине на його матеріальне становище, та не надано жодних доказів суду щодо розміру отримуваної ним заробітної плати чи іншого доходу (заробітку), розміру щомісячних витрат на утримання матері (понесення яких взагалі не доведено відповідачем).

Докази, які б підтверджували факт того, що відповідач є непрацездатною особою за станом здоров`я, що унеможливлює сплату ним аліментів у визначеному судом розмірі, в матеріалах справи відсутні.

Оцінюючи інтереси сторін з точки зору забезпечення їх справедливого балансу, колегія суддів визнає, що міркування дотримання мінімальних інтересів дитини на отримання гарантованого законом забезпечення переважають над інтересами відповідача, та не можуть слугувати підставою для ухилення його від виконання обов`язку забезпечувати дитині необхідний рівень життя для її фізичного, розумового та духовного розвитку.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у заявленому нею розмірі.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Щодо вимоги апеляційної скарги про зміну дати початку стягнення аліментів з 15.06.2021 на 20.08.2024, колегія суддів зауважує, що ч.1 ст. 191 СК України передбачено час, з якого присуджуються аліменти, зазначена стаття є імперативною правовою нормою, тобто її виражено в чіткій категоричній формі, а саме, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Апеляційний суд також ставиться критично і до заперечень апелянта викладених у апеляційній скарзі (поданій до суду в порядку усунення недоліків по апеляційній скарзі від 15.09.2024 на рішення суду) щодо ухвал Шевченківського районного суду м. Києва від 08.11.2021 про відкриття провадження та від 07.10.2024 про видачу дубліката виконавчого листа, оскільки апелянт ніяких доводів щодо незаконності прийнятих судом ухвал в апеляційній скарзі від 15.09.2024 не викладав (оскаржував лише рішення суду), а крім того, ухвала про видачу дубліката виконавчого листа підлягає окремому апеляційному оскарженню, як окремий процесуальний документ відповідно до вимог п.17.4 Перехідних положень ЦПК України, а не шляхом викладення заперечень в апеляційній скарзі на рішення суду.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає його апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна