ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/389/25 Справа № 214/7326/23 Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №214/7326/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року,

встановив:

У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» (далі ТОВ «Житлосервіс-КР») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ТОВ «Житлосервіс-КР», на підставі укладеного з УБЖП виконкому Криворізької міської ради договору про надання послуг з управління будинками, споруд, з 01.12.2014 визначено управителем будинків, споруд у Саксаганському районі м. Кривого Рогу та розпочали виконувати функції управителя та надання послуг з утримання у тому числі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою КМУ від 08.10.1992 №572, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на житлове приміщення № 2 будинку АДРЕСА_2 на підставі постанови від 07.06.06, вих. №02-22/8675, держвиконавець ОСОБА_3 , АЕ №986276, АА №971156, 07.06.2006, Саксаганський ВДВС Криворізького міського УЮ в м. Кривий Ріг накладено арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно даної постанови, власниками квартири зазначено відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які надаються ТОВ «Житлосервіс-КР» до будинку АДРЕСА_2 не сплачують.

Ухвалою Саксаганського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.04.2023 судовий наказ було скасовано заявою відповідачів.

Таким чином, у відповідачів перед ТОВ «Житлосервіс-КР» за період з 01.09.2020 по 31.08.2023 виникла заборгованість в розмірі 8 179,22 гривень.

Оскільки у добровільному порядку наявну заборгованість відповідачі не погашають, в порядку ст. 625 ЦК України позивачем нараховані інфляційні втрати в сумі 258,56 гривень та 3 % річних в сумі 70,50 гривень, які разом із наявною заборгованістю представник просить стягнути з відповідачів в примусовому порядку.

На підставі наведеного вище, просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованість за надані за адресою: АДРЕСА_1 , житлово-комунальні послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, за період з 01.09.2020 по 31.08.2023, у розмірі 8 179,92 гривень, інфляційні втрати у розмірі 258,56 гривень, 3% річних у розмірі 70,50 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 гривень.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 рокупозовні вимоги ТОВ «Житлосервіс-КР» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком в розмірі 8 179,92 гривень за період з 01.09.2020 по 31.08.2023. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» інфляційні втрати в розмірі 258,56 гривень. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» 3 % річних від простроченої суми, в розмірі 70,50 гривень. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» судовий збір в сумі 2 684,00 гривень, тобто, по 1 342, з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього суми заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо належності квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на праві власності ОСОБА_1 , оскільки власником квартири є ОСОБА_2 . Стягуючи заборгованість в солідарному порядку, суд першої інстанції не визначив на якій підставі така відповідальність настала та не врахував, що в матеріалах справи відсутні докази для встановлення наявності солідарних зобов`язань між відповідачами.

На адресу апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду залишити без змін як обґрунтоване та законне, а апеляційну скаргу без задоволення.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що власником житлового приміщення АДРЕСА_4 відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.12).

Станом на 14.05.2024 ухвала суду від 11.03.2024 про витребування доказів не виконана, витребувані докази не надано, про причини не надання доказів суд не повідомлено.

Крім того, суд зауважує, що доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що він не є власником квартири, не заслуговує на увагу, оскільки доказів на підтвердження вказаного останнім суду не надано.

Таким чином, позивачем доведена протиправність дій відповідача ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири, а тому і споживачами послуг за спожиті житлово-комунальні послуги та є суб`єктом, який має здійснювати оплату за надані послуги за період часу 01.09.2020 по 31.08.2023.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Відповідно ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено договором.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, відповідно зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.

01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивач належними та допустимими доказами мав, перш за все, довести факт належності відповідачам праві власності чи праві користування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та споживання ними житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем до цієї квартири, і лише після цього вимагати належного виконання зобов`язань з оплати отриманих ними житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так у справі №761/29966/16-ц суди взяли до уваги судове рішення, ухвалене в іншій справі та вважали його таким, що має преюдиційне значення для справи, яка є предметом перегляду. Разом з тим, суди не врахували, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, Верховний Суд залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій, зазначив, що згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи №214/6519/22, згідно Договору дарування від 20 червня 1996 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 9/25 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

20 серпня 1998 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу 64/100 квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначені договори посвідчені нотаріально та зареєстровані у реєстрі, у порядку, чинному на час їх укладення.

Тобто, власницею квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є відповідачка ОСОБА_2 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 19.09.2023 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_3 відсутні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстру права власності на нерухоме майно.

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: накладено арешт на нерухоме майно, об`єкт обтяження - квартира, адреса: АДРЕСА_3 , власниками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 12), однак, за відсутності відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстру права власності на нерухоме майно, колегія суддів не може прийняти цю інформацію, як належний та допустимий доказ, наявності у відповідача ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру.

Доказів належності вказаної квартири на праві власності відповідачеві ОСОБА_1 суду не надано та останній наполягає на тому, що він не являється власником цієї квартири.

Отже, матеріалами справи встановлено, що в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 , а його зареєстрованим місцем проживання є: АДРЕСА_5 , що підтверджується відповіддю №244149 від 27.09.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, у зв`язку з чим, колегією суддів приймаються доводи апеляційної скарги щодо відсутності в останнього обов`язку здійснювати оплату за надані житлово-комунальні послуги.

Крім того, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, та враховуючи ту обставину, що споживачкою ОСОБА_2 у встановлені законом строки не внесено плату за надані позивачем послуги, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Житлосервіс-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» суму сплаченого судового збору в розмірі 1342 гривень.

Крім того, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 026 гривень, з огляду на задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2024 рокув частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 4 026 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста