Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2495/23 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 8 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Журавської Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2795/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Семеняки Руслана Миколайовича, на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 7 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 28 липня 2002 року до 27 травня 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі відповідачем.

За час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі ними отримано у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На вказаній земельній ділянці ними за спільні кошти та спільними зусиллями побудований житловий будинок, загальною площею 346,4 кв.м.

Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за відповідачем, який після розірвання шлюбу відмовляється у добровільному порядку вирішити питання про поділ спільного сумісного майна, що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

Таким чином, позивачка просила визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 346,4 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована за вказаною адресою.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 7 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано житловий будинок, загальною площею 346,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 346,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано спільною сумісною власністю сторін земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :03:001:0350, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд й розташовану в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

Вирішено питання про розподіл судових втрат між сторонами.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що не був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Наголошує на тому, що їхній спільний із позивачкою син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним у Республіці Польща. При цьому, ОСОБА_2 зауважує, що позивачка надала згоду на виїзд сина за кордон, вказавши, що не має жодних майнових претензій до нього.

Вказує на положення законодавства, які передбачають можливість відступу від рівності часток кожного із подружжя при поділі спільного сумісного майна.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 28 липня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2020 року. Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наявна в матеріалах справи Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що 28 грудня 2012 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на житловий будинок, загальною площею 346,4 кв.м., житловою площею 71,3 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації права власності зазначено свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Вересівської сільської ради 25 грудня 2012 року.

Окрім того, 22 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу від 17 січня 2007 року, на ім`я відповідача виданий державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, ( кадастровий номер :03:001:0350), яка призначена для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташована в АДРЕСА_1 .

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що вказане нерухоме майно було придбане сторонами за час шлюбу й на нього поширюється режим спільної сумісної власності сторін, що, у свою чергу, є підставою для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цього майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Так, відповідно до положень частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( частина перша статті 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У частині першій статті 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина перша статті 70 СК України).

Отже, положення сімейного законодавства України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як свідчать матеріали справи, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за відповідачем було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку. Дане майно придбане за спільні кошті сторін, отже на нього поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності сторін на зазначений житловий будинок та земельну ділянку.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що син ОСОБА_3 постійно проживає разом з ним у Польщі. При цьому, відповідач послався на положення сімейного законодавства України, якими передбачена можливість відступу від рівності часток подружжя при поділі майна.

Так, за правилами частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його н шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини третьої цієї норми за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Жодної із перелічених вище обставин не було встановлено судом, відтак відсутні підстави для відступу від рівності часток подружжя при поділі вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Проживання повнолітнього сина сторін на території Польщі, де, як стверджує відповідач, він також має постійне місце проживання, не є підставою для застосування положень частини третьої статті 70 СК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст.259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Семеняки Руслана Миколайовича, залишити без задоволення, а заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 7 грудня 2023 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: