ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/606/24Головуючий у 1-й інстанції Лавренюк О.М.
Провадження № 22-ц/817/381/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого Гірського Б.О.

cуддів Хоми М.В., Костіва О.З.

за участю секретаря Гичко К.С.,

позивача ОСОБА_1 , представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 951/606/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Череватий Петро Миколайович на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 січня 2025 року (ухвалене суддею Лавренюк О.М., повний текст рішення складено 15 січня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_4 , яка на час смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; земельні ділянки площею 0,1841 га та 0,2181 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкодавець ОСОБА_4 на час смерті проживала разом з відповідачем ОСОБА_2 .

Зазначала, що їй було відомо, що спадкодавець ОСОБА_4 31.10.2007 року склала заповіт на користь її онуків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому не вчиняла активних дій щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 з огляду на наявність заповіту на користь її онуків та у зв`язку з перебуванням за кордоном.

Однак після повернення в Україну 27.02.2021 року їй стало відомо, що заповіт від 31.10.2007 року спадкодавцем ОСОБА_4 скасований шляхом складення 26.06.2008 року нового заповіту в її користь.

Зазначала, що з метою реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , у серпні 2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса Козівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, проте у прийнятті заяви їй було відмовлено у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини, так як вона не була зареєстрована та не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Також їй було рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті тітки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначала, що перебувала за кордоном та не була обізнана про наявність нового заповіту, складеного в її користь.

З огляду на викладене, позивач просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви в нотаріальну контору для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на два місяці, після набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 06 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Череватий П.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позові вимоги задовольнити.

Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що позивачка не усвідомлювала та не могла усвідомлювати свого права на спадкування, оскільки була обізнана з тим, що її тітка (спадкодавець) 31.10.2007року склала заповіт, яким заповіла все своє майно відповідачам у цій справі. Окрім того, позивачці було відомо, що відповідачі реалізували своє право на спадкування шляхом подання нотаріусу заяв про прийняття спадщини.

Звертає увагу на те, що спорідненість позивачки із спадкодавцем за обставин цієї справи сама по собі не має вирішального значення для вирішення цього спору, оскільки позивачка не була спадкоємицею першої черги, а є племінницею спадкодавця, тобто відноситься до спадкоємців за законом п`ятої черги.

Вказує на те, що судом першої інстанції не було встановлено того, чи була обізнана позивачка про відсутність спадкоємців попередньої (вищої черги), які набували право на спадкування за законом.

Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачка була обізнана про факт складення в її користь заповіту станом на день смерті ОСОБА_4 не відповідає фактичним обставинам даної справи, оскільки у судовому засіданні 06.01.2025 року, відповідаючи на запитання головуючого судді, позивачка не конкретизувала про наявність якого саме заповіту в її користь вона була обізнана.

Посилається на те, що суд не з`ясовував у позивачки коли і за яких обставин остання дізналася про існування заповіту ОСОБА_4 саме від 26.06.2008 року.

Згідно пояснень позивачки, їй на час відкриття спадщини було відомо про те, що тітка складала на її користь заповіт на початку двохтисячних. При цьому вона не була обізнана із змістом такого заповіту і чи дійсно такий був складений. Про складення заповіту від 26.06.2008 року тітка позивачці не повідомляла, натомість остання дізналася про існування заповіту від 31.10.2007 року на користь відповідачів, який скасовував ймовірно складений на її користь заповіт, а отже позивачка не передбачала можливості успадкувати майно своєї тітки до того, як дізналася про існування заповіту в її користь від 26.06.2008 року.

Вказує на те, що зазначене узгоджується із змістом наявної у матеріалах справи інформаційної довідки від 14.08.2024 року (а.с.25-26), із змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 складала заповіти ще у 2001 та 2002 роках.

Стверджує, що позивачці не було роз`яснено змісту її заяви від 22.04.2021 року (а.с. 52), на яку посилається сторона відповідача у своїх запереченнях, як на доказ обізнаності позивачки про існування заповіту від 26.06.2008 року.

Зазначає, що вказана заява була складена нотаріусом з невідомих причин вже після спливу строку для прийняття спадщини, а отже не може підтверджувати те, що позивачка про існування заповіту від 26.06.2008р. дізналася в строк для прийняття спадщини.

Від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Степанової О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що судом першої інстанції вірно встановлено всі обставини справи та прийнято законне та аргументоване рішення про відмову у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в зв`язку із тим що строк на прийняття спадщини пропущено без поважних причин.

Вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано ст.ст. 1220, 1222, 1270, 1268, 1269, 1272 ЦК України, оскільки справа стосується саме спадкового права.

Звертає увагу на те, що скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, однак не зазначає, які саме висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує на те, що в судовому засіданні позивачка підтвердила, що про існування заповіту на її користь від 26.06.2008 року вона знала до смерті спадкодавця ОСОБА_4 , а також про те, що до "півроку по смерті тьоті треба щось робити" (07 хв. 32 сек.-08 хв. 10 сек.; 29 хв. 25 сек.- 30 хв.02 сек. - технічного запису судового засідання 06 січня 2025 року), чим спростовуються твердження скаржника про те, що вона дізналася про існування заповіту на свою користь після повернення із-за кордону перед зверненням до суду із позовною заявою.

Звертає увагу на те, що в судовому засіданні позивачка стверджувала про те, що не могла вчасно подати заяву про прийняття спадщини у зв`язку із тим, що на момент смерті перебувала за кордоном та не могла приїхати в зв`язку із епідемією короновірусу, однак вона не надала належних і допустимих доказів перебування за кордоном саме в період з 03.03.2020 року по 03.09.2020 року, а лише подала копію посвідчення особи на повернення в Україну видане 12.02.2021 року з якого вбачається, що остання в`їхала на територію України 27.02.2021 року.

Вважає, що твердження позивачки висловлені в судовому засіданні спростовують доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

За таких обставин вважає, що відсутні будь-які підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Череватий П.М. підтримали вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

У судовому засіданні представник відповідачів адвокат Степанова О.В. заперечила проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Відповідно спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Перебіг шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 розпочався ІНФОРМАЦІЯ_1 та сплинув 03.09.2020 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15-17).

Згідно заповіту, складеного 26.06.2008 року у м. Тернопіль та посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Терещук Л.І., зареєстрованого у реєстрі за №4-1890, ОСОБА_4 заповіла все належне їй на день смерті майно ОСОБА_1 . Вказаний заповіт є чинним, не змінений та не скасований (а.с. 21, 22, 25-26).

Відповідно до довідки №111, виданої 21.08.2024 Козлівською селищною радою Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала та була зареєстрована у спадковому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На день її смерті разом з нею у спадковому будинку проживала та була зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М.В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини, що підтверджується листом №127/01-16 від 14.08.2024 року (а.с. 20).

11.09.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 28.08.2024 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М.В. надано суду копію спадкової справи №108/2020, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 37-61).

Спадкова справа №108/2020 після смерті ОСОБА_4 заведена за заявою ОСОБА_3 №277 від 15.07.2020 (а.с. 38).

22.04.2021 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Козівського районного нотаріального округу Боднарук М.В. заяву, у якій повідомила, що спадщини до 6 місяців з дня смерті ОСОБА_4 не прийняла, і в суд за продовженням терміну для прийняття спадщини звертатись не буде, на одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом не претендує (а.с. 52).

ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_4 , тобто відноситься до спадкоємців за законом п`ятої черги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки на час розгляду справи нею не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що причини пропуску такого строку є поважними та такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі №6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №766/14595/16, від 30.01.2020 у справі №487/2375/18 (провадження №61-10136св19), від 31.01.2020 у справі №450/1383/18 (провадження №61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 26.06.2019 у справі №565/1145/17, від 17.03.2021 у справі №638/17145/17, від 26.10.2022 в справі №522/17925/16, від 22.03.2023 у справі №361/8259/18, від 29.06.2023 у справі № 733/1500/21.

Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.10.2019 у справі №766/14595/16, від 30.01.2020 у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020 у справі № 450/1383/18, від 21.04.2022 у справі № 296/12109/18, від 17.08.2023 у справі № 626/274/22.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 стверджувала, що їй було відомо, що спадкодавець ОСОБА_4 31.10.2007 року склала заповіт на користь її онуків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому не вчиняла активних дій щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 з огляду на наявність заповіту на користь її онуків та у зв`язку з перебуванням за кордоном, однак після повернення в Україну 27.02.2021 року їй стало відомо, що заповіт від 31.10.2007 року спадкодавцем ОСОБА_4 скасований шляхом складення нею 26.06.2008 року нового заповіту в її користь.

Також з пояснень позивачки вбачається, що їй на час відкриття спадщини було відомо про те, що тітка складала в її користь заповіт раніше, на початку двохтисячних, а в подальшому його неодноразово змінювала, що узгоджується з наявною у матеріалах справи інформаційною довідкою від 14.08.2024 року (а.с.25-26), із змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 складала заповіти ще у 2001 та 2002 роках.

Колегія суддів вважає, що обізнаність позивачки про те, що спадкодавець на випадок своєї смерті неодноразово змінював своє розпорядження, в тому числі і в її користь, могла слугувати підставою для звернення в нотконтору для уточнення інформації щодо наявності чи відсутності заповіту в її користь і відповідно прийняття спадщини у визначений законом строк.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, під час судового розгляду справи по суті, у судовому засіданні 06.01.2025 року позивачка підтвердила, що про існування заповіту на її користь від 26.06.2008 року вона знала до смерті спадкодавця ОСОБА_4 , а також про те, що до "півроку по смерті тьоті треба щось робити".

Більше того, апеляційний суд звертає увагу на те, що із змісту копії заяви ОСОБА_1 від 22.04.2021 року на ім`я приватного нотаріуса Боднарук М.В. (а.с.52) вбачається, що остання підтверджує те, що на її ім`я посвідчено заповіт державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори 26 червня 2008 року за реєстром №4-1890 та повідомляє, що спадщини до 6 місяців з дня смерті спадкодавця вона не прийняла.

Також на руках в ОСОБА_1 перебуває оригінал заповіту від 26.08.2008 року, а в суді апеляційної інстанції вона відмовилась пояснити коли саме і де нею був отриманий вказаний документ, копію якого вона долучила до позовної заяви.

Щодо наявної в матеріалах справи інформаційної довідки від 14.08.2024 року (а.с. 25-26), з якої вбачається, що ОСОБА_4 складала заповіти на користь позивачки ще у 2001 та 2002 роках, то її зміст не спростовує висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 була обізнаною про наявність заповіту від 26 червня 2008 року.

При цьому, усвідомлюючи той факт, що нею пропущено 6-місячний строк для прийняття спадщини, із позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 звернулась до суду лише в серпні 2024 року, тобто більш як через 3 роки з моменту коли вона дізналась про наявність заповіту на її користь після повернення з-за кордону в лютому 2021 року (що вбачається з її пояснень в судових засіданнях та змісту позовної заяви).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що така поведінка має ознаки недобросовісності та зловживання правом.

Колегія суддів погоджується також із висновком суду першої інстанції про те, що обставина перебування за межами території України, на яку позивачка посилалась як на перешкоду для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , за умови обізнаності про наявність заповіту в її користь, не є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини, що узгоджується із висновком Верховного Суду, який міститься у постанові від 13.04.2023 року у справі №607/13549/21.

Більше того, жодних доказів перебування за кордоном у період з 04.03.2020 року по 04.09.2020 року позивачка не надала (лише подала копію посвідчення особи на повернення в Україну з якого вбачається, що остання в`їхала на територію України 27.02.2021 року), як і не надала доказів неможливості з`явитись в цей період до консульської установи або дипломатичного представництва України за кордоном.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, про те, що позивачкою не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали їй подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Відтак місцевий суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 06 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді:

Костів О.З.

Хома М.В.