Справа №601/914/25
Провадження № 2/601/344/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року Кременецький районний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Клим Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Коляди О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

за участю:

представника відповідача Куриляк М.Г.

встановив:

В березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ГУНП в Тернопільській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Окрім того, просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 9 455 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 30.11.2023 близько 10 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Шевроле Нива державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вул. Шевченка в м. Почаїв був зупинений працівником поліції, ОСОБА_2 , який оформив постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ст. 122 ч.2 та ст. 121 ч.5 КУпАП. Постанова поліцейського була оскаржена у встановлений законом спосіб і строки і рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року по справі №601/3473/23 постанову скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до ГУНП в Тернопільській області.

26.03.2024 Восьмим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу відповідача відхилено, а рішення Кременецького районного суду від 19.01.2024 залишено без змін. Зазначає, що відповідач з 26 березня 2024 року зобов`язаний був виконати рішення суду та провести новий розгляд у справі про адміністративне правопорушення, але умисно цього не робив, чим грубо порушив статтю 129 Конституції України, згідно якої судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Через протиправну бездіяльність відповідача ОСОБА_1 змушений був захищати своє право на закриття стосовно себе справи про адміністративне правопорушення через ініціювання механізму судового контролю за виконанням судового рішення.

Вважає, що заперечення відповідача в обґрунтування правомірності своїх дій з приводу не проведення нового розгляду стосовно ОСОБА_1 справи про адміністративне правопорушення від 30.11.2023 зводяться до спроб виправдати свої очевидно протиправні дії, посиланням на положення КУпАП, згідно якої «з моменту вчинення правопорушення ОСОБА_1 вийшли терміни для повторного притягнення до адміністративної відповідальності».

В межах даного позову встановлено чіткий часовий проміжок, впродовж якого відповідач умисно ухилявся від виконання рішення суду, а саме: з 26.03.2024 (дата набрання чинності рішенням Кременецького районного суду від 19.01.2024) по 17.10.2024 (дата винесення відповідачем на виконання вимог рішення Кременецького районного суду від 19.01.2024 постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, яка в подальшому також в судовому порядку була скасована). Станом на 15.08.2024 відповідачем рішення суду виконано не було.

01.10.2024 ОСОБА_1 до суду направлено в порядку ст. 382 КАСУ клопотання, в якому зазначив, що відповідач так і не виконав рішення суду від 19.01.2024, оскільки проведення нового розгляду у справі про адміністративне правопорушення стосовно нього ним проведено не було і жодного рішення в порядку ст. 247 КУпАП ним не прийнято. Після початку судом процедури розгляду по суті клопотання ОСОБА_1 про встановлення нового строку та накладення штрафу на відповідальну особу, розмір якого є значним, відповідач виніс постанову від 17.10.2024. Тобто, станом на 17.10.2024 відповідачем рішення суду від 19.01.2024 формально було виконано. 03.12.2024 дана постанова Кременецьким районним судом була скасована як незаконна. Апеляційний суд 04.03.2025 рішення суду першої інстанції залишив без змін, а апеляцію відповідача без задоволення. В рішенні суд зазначив, що відповідач порушив права ОСОБА_1 , який притягався до адміністративної відповідальності, а також зазначив, що повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин відповідачем не дотримано.

З метою примушування відповідача до виконання його обов`язку щодо виконання остаточного рішення Кременецького районного суду від 19.01.2024 ОСОБА_1 витрачені власні грошові кошти, доказом чого є фіскальні чеки Укрпошти. Так, 28.06.2024 ним направлено до Кременецького районного суду заяву про встановлення судового контролю в порядку ст. 382 КАС України, вартість поштового відправлення складає 45 грн. до Кременецького районного суду направлено клопотання про встановлення нового строку. Вартість листування з судом склала 30 грн. + 37.50 грн. = 67.50 грн.

Вказує, що в межах даного позову завдана позивачу моральна шкода полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав через умисно протиправне та надмірно тривале невиконання остаточного рішення суду, винесеного на його користь з вини посадової особи органу державної влади, що становить втручання у його право на справедливий суд; у інтенсивних негативних почуттях обурення через безпідставність невиконання відповідачем рішення Кременецького районного суду від 10.01.2024 та ухвали Кременецького районного суду від 31.07.2024; у психологічному тривалому знущанні та тиску; у колективному приниженні з боку поліцейських, які зобов`язані виконати рішення суду, але умисно цього не роблять; у відсутності можливості запобігти незаконним діям та рішенням відповідача, який навіть після відкриття провадження Кременецьким районним судом за його заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення від 19.01.2024 та винесення ухвали Кременецьким районним судом 31.07.2024 про встановлення 15-денного строку для надання до суду звіту про виконання рішення суду від 19.01.2024 відкрито продовжували ігнорувати і рішення і ухвалу суду, на підтвердження чого відповідачем був наданий на адресу суду лист від 15.08.2024 про те, що нового розгляду стосовно нього не проведено; у відсутності можливості уникнути протиправних дій стосовно нього, у відсутності можливості отримати від держави захист від свавільної поведінки поліцейських, у відсутності реагування правоохоронного органу на звернення щодо незаконних дій поліції, у повній правовій беззахисності та безправності; у відчуттях несправедливості через усвідомлення повної безкарності працівників поліції; у необхідності витрачати значні зусилля, час та матеріальні ресурси своєї родини для відновлення попереднього стану, докладати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав; у почуттях глибокої образи через знищення поліцейським авторитету органів державної влади, на формування якого ним особисто з 1993 року до 2011 року були витрачені всі свої професійні навички, знання та зусилля під час роботи в органах державної влади та органах місцевого самоврядування; у відчуттях тривалої та постійної тривоги, хвилювання, безсоння, роздратування, особливо з огляду на те, що є інвалідом II групи та йому згідно рекомендацій лікарів протипоказані психоемоційні навантаження після видалення пухлини щитовидної залози; у душевних стражданнях та приниженнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо себе змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність та інші негативні переживання (пункт 56 постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17); у_стражданнях, заподіяних йому внаслідок психічного впливу (тиску), що призвело до позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова ВП ВС від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц); у приниженні честі та гідності, зниження престижу та своєї репутації; у втратах немайнового характеру внаслідок моральних страждань та інших негативних явищ, заподіяних йому незаконними діями представника держави; у почуттях розпачу, які він відчував через те що домігся успіху і його права судом були відновлені згідно рішення Кременецького районного суду від 19.01.2024, у відчуттях розчарування через неможливість завершити всю цю судову тяганину єдиним логічним, справедливим та законним способом через звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди через незаконне притягнення мене до адміністративної відповідальності, оскільки таке звернення ним не може бути розпочато через те, що відповідач умисно затягує виконання рішення суду від 19.01.2024 та не проводить нового розгляду у справі про адміністративне правопорушення, наслідком якого є закриття провадження у справі через відсутність події правопорушення.

Ухвалою судді від 26.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду.

17.04.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог позивача за безпідставністю. Зазначає, що твердження позивача про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди є необгрунтованими, оскільки до позову не долучено належних, достовірних та достатніх доказів, які б вказували на завдання позивачу такої шкоди. Відповідач ГУНП в Тернопільській області резюмує про відсутність підстав вважати, що рішення суду не виконане. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.7 статті 247 КУпАП призвело до відновлення порушених прав особи-позивача. Тобто, ГУНП в Тернопільській області здійснено всі необхідні дії для виконання рішення суду від 19.01.2024 та ухвали від 31.07.2024 по справі №601/3473/23. Вважає, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

18.04.25 позивачем подано відповідь на відзив. Зазначає, що представник відповідача по правовій суті надала відзив на позов, який він ще тільки має намір подати в майбутньому, коли дійсно провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке на думку поліцейської особи мало місце 30.11.2023, буде закрито судом. На даний час адміністративне провадження судом не закрито, а тому з цих підстав позов подати він ще не може. Вважає, що жодна підстава, викладена відповідачем в відзиві на позов не спростовує заявлених ним позовних вимог, не підтверджує припущення відповідача про законність дій поліцейської особи, не ставить під сумнів обґрунтування заявлених ним вимог до суду та є такими, які судом не підлягають врахуванню при ухваленні остаточного рішення по суті. Окрім того позивач просив постановити у справі окрему ухвалу суду щодо усунення недоліків в діяльності відповідача та особисто представника відповідача, М. Куриляк, через зловживання процесуальними правами.

Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - відмовлено.

Позивач в судове засідання не прибув. Про день та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

30.11.2023 інспектором СРПП ВП №1 м. Тернопіль Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції Касімовим В.В. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 824766.

В даній постанові зазначено, що 30.11.2023 о 10 год. 18 хв. в м. Почаєві по вул. Шевченка Кременецького району водій ОСОБА_1 під час руху користувався засобом зв`язку (мобільним телефоном) за допомогою рук, під час руху не користувався ременем пасивної безпеки, чим порушив п. 2.3в, 2.9д ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 та частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), за що на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень. До постанови додаються відео фіксація з нагрудної відеокамери NC 200797.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.01.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову серії БАД №824766 від 30 листопада 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.5 ст. 121 КУпАП - скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. В решті позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишено без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року у справі №601/3473/23 без змін.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення відповідачу строку подання звіту про виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року - задоволено. Встановлено Головному управлінню Національної поліції в Тернопільській області строк для подання звіту про виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.01.2024 у справі №601/3473/23 п`ятнадцять днів, що обчислюється з дати набрання цієї ухвали суду законної сили.

01.10.2024 ОСОБА_1 направлено до Кременецького районного суду клопотання про встановлення нового строку для подання звіту про виконання рішення суду від 19.01.2024 та накладення на відповідальну особу штрафу.

17.10.2024 відповідач виніс постанову про закриття стосовно ОСОБА_1 справи про адміністративне правопорушення від 30.11.2023.

06.11.2024 ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про накладення штрафу на полковника ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2024 року позов задоволено. Постанову начальника відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області полковника поліції Степана Василечка про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на підставі ч. 7 ст. 247 КУпАП - скасовано, а матеріали справи надіслати на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

04 березня 2025 року Восьмим апеляційним адміністративним судом рішення Кременецького районного суду від 03.12.2024 у справі №601/3230/24 залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Так, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься уст.1174 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17.

Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що передбачено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ст. ст. 76-80 ЦПК України встановлюють, що докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Виходячи з приписів статей 23, 1167 ЦК України підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з таких елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом встановлено, що внаслідок бездіяльності посадової особи відповідача позивачеві було завдано моральних страждань, що виразились у докладанні додаткових зусиль та часу для організації свого життя, важливість для позивача питань з якими він звертався. Проте на думку суду розмір даного відшкодування, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача має становити 1000 грн. Він є необхідним і достатнім для покриття завданої шкоди.

Щодо вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в стягненні 112,50 гривень, які ОСОБА_1 оплатив, що підтверджується квитанціями № 265 від 12.04.2025, №266 від 12.04.2025 та №171 від 21.03.2025, то суд вважає в цій частині позов обґрунтованим.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, заявлених представником відповідача в розмірі 9455,00 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, судом встановлено, що 10.03.2025 між ОСОБА_1 та адвокатом Кундіус З.О. було укладено договір про надання правової допомоги. Згідно детального опису робіт від 10.03.2025 були надані послуги в розмірі 9455 грн. Вказана сума була сплачена, що підтверджується квитанціями від 10.03.2025 та 20.03.2025.

Отже, беручи до уваги пропорційність розподілу судових витрат розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2057,44 грн.

Судові витрати за розгляд позову слід віднести на рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 ) 1 000 гривень моральної шкоди , 112,50 гривень матеріальної шкоди та 2057,44 грн. витрат на правову допомогу.

В решті позову відмовити.

Дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, місцезнаходження: вул. Валова, 11, м. Тернопіль, .

Повний текст рішення складено 08 травня 2025 року.

Головуючий: