Справа № 450/1655/24 Провадження № 2/450/320/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю представника позивача адвоката Сидорак Н.Б.

представника відповідача адвоката Гриневича М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку особи, що не є власником житла, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 . Право власності на такий будинок набуто в порядку спадкування за заповітом, про що 01.08.2023 приватним нотаріусом Віблим Л.М. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом і в подальшому проведена державна реєстрація права власності. Однак своє право власності він не може реалізувати в повній мірі, оскільки у будинку без будь-яких законних підстав та без реєстрації проживає його брат ОСОБА_3 , який відмовляється виїхати з житлового будинку та він як власник не може переїхати в належний йому житловий будинок. Необхідність зміни його місця проживання викликана тим, що він проживає у гуртожитку разом зі своєю сім`єю, донька вийшла заміж та у неї народилося 2 дітей, які потребують належного місця проживання. Прохання про необхідність виселення з житлового будинку, брат проігнорував. У відповідача є можливість проживання в іншому житлі, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності його дружині ОСОБА_4 . Його право як власника житла порушено не тільки з огляду на норми закону щодо права власності, але й в контексті недобросовісності дій відповідача, який в розумінні ст. 64 ЖК України не відноситься до члена його сім`ї. Право відповідача як члена сім`ї власника житла припинилося в зв`язку з смертю матері, і переходом права власності на позивача, після чого у брата пропало право користування житлом як члена сім`ї. Недобросовісність відповідача проявляється в тому, що він займає належний позивачу житловий будинок, такі дії вчиняє навмисно для створення перешкод, через невдоволення переходом права власності на житловий будинок в його користь в порядку спадкування за заповітом. Недобросовісність дій відповідача, наявність у його дружини квартири, відсутність будь-яких прав на належний позивачу будинок та не віднесення відповідача до члена сім`ї позивача є підставою для законного виселення відповідача, і не є по факту втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Права членів сім`ї позивача, які потребують поліпшення житлових умов також підлягають захисту, а тому виселення відповідача буде виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не буде покладати надмірний тягар на відповідача.

12.07.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з його дружиною і разом з нею є членами однієї сім`ї; дружині відповідача на праві приватної власності належить 3-кімнатна квартира, набута у шлюбі з відповідачем і він має право на проживання у такій квартирі; проживання відповідача в одній квартирі разом зі своєю дружиною відповідає загальноприйнятим моральним засадам суспільства та приписам ст. 146 ЖК; проживання відповідача у неналежному позивачу житловому будинку, за наявності у його дружини квартири, набутої у власність під час перебування у шлюбі з відповідачем та зважаючи на відсутність у позивача чи членів його сім`ї іншого житла, що належало б їм на праві власності (позивач з дружиною, дочкою, зятем та 2 онуками проживає у гуртожитку) є невиправданим з точки зору принципу пропорційності, якого дотримується ЄСПЛ у своїй практиці. Позивач як добросовісний набувач внаслідок втручання в його право власності несе індивідуальний і надмірний тягар, не маючи можливості проживати у належному йому житловому будинку, без отримання обгрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з фактичним позбавленням права на майно. Через недобросовісність відповідача, позивач, будучи особою яка разом із дружиною, дочкою, зятем та двома онуками, проживає в гуртожитку, - позбавлений законної можливості володіти та користуватися належним йому житлом. Отримати інше житло у позивача також не має можливості, оскільки в зв`язку з отримання спадщини, вимушений був знятися з обліку на отримання квартири. Разом з тим відповідач не маючи жодних прав на житловий будинок та за наявності іншого місця проживання користується житловим будинком як повноправний власник. Зокрема змінив, без погодження власника, вхідні замки до будинку, здійснює використання усіх господарських споруд та земельної ділянки та повністю ігнорує усі законні вимоги власника житла. Також не заслуговує на увагу, пояснення відповідача, що він не підтримує з дружиною сімейних відносини, оскільки як він та його дружина періодично приїжджають один до одного проводять спільно час, пораються по господарству. Що знову ж таки свідчить про недобросовісність відповідача і створення умисних умов, які перешкоджають законному власнику майна реалізувати своє право. Позивач на законних підставах набув право власності на житловий будинок (в порядку спадкування за заповітом), відповідно до нього перейшли усі правомочності власника. Такий перехід права власності, якщо інше не передбачено у заповіті, передбачає втрату спадкодавцем правомочностей з володіння, користування та розпорядження і виникнення таких правомочностей у спадкоємця. Позивач як новий власник, який успадкував спірний будинок у встановленому порядку на підставі нотаріально посвідченого заповіту, не може користуватисяя своєю власністю через дії ОСОБА_3 , який не має права на користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з переходом права власності до позивача, що не є членом сім`ї відповідача, і відмовляється виселитися з житла та займає його без законних на те підстав, що порушує право позивача, як законного власника спірного житлового будинку. У заповіті попереднім власником житла не було встановлено сервітут для задоволення потреб відповідача, як і не встановлено такий між позивачем та відповідачем, а періодичне проживання відповідача у будинку (за життя матері), що колись належав його матері, не може бути підставою для виникнення сервітуту.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила такі задоволити.

Позиція відповідача: 02.07.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує позовні вимоги, покликаючись, що з 1984 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де постійно проживає весь час з матір`ю. Його місце проживання було зареєстровано за вказаною адресою з 1984 року до 21.12.2023, поки без його відома позивач не звернувся із заявою про виключення запису про його місце реєстраціїза вказаною адресою. Однак він і по теперішній час проживає за вказаною адресою. Власне житло у нього відсутнє, а з дружиною вони фактично давно не підтримують шлюбних стосунків. У нього відсутнє власне житло, яке він може використовувати для проживання. Він проживає у спірному будинку з 1984 року, а брат без його відома виключив запис про місце його реєстрації за адресою фактичного проживання, а тепер намагається виселити із єдиного житла, яке він за власні кошти утримує. Проживання тривалий час у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а факт переходу права власності до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Представник відповідача заперечив у задоволенні позовних вимог та просив відмовити у позові.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

15.04.2024 ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі; 15.04.2024 запит щодо доступу до персональних даних; 13.05.2024 відповідь на зпист щодо доступу до персональних даних; 27.05.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів; 28.05.2024 ухвала про витребування доказів; 02.07.2024 відзив на позовну заяву; 12.07.2024 відповідь на відзив; 07.08.2024 клопотання представника позивача про витребування доказів; 08.08.2024 ухвала про витребування доказів; 05.09.2024 відповідь на ухвалу; 25.09.2024 клопотання представника позивача про виклик свідків; 26.09.2024 клопотання представника позивача про доручення доказів; 26.09.2024 клопотання відповідача про відкладення справи; 26.09.2024 ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 20.11.2024 клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи; 28.11.2024 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; 07.04.2025 виступ у дебатах представника позивача; 07.04.2025 письмовий виступ у судових дебатах представника відповідача.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 успадкував ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 , про що видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 01.08.2023 приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав №341165157, сформованого 01.08.2023, житловий будинок в АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1

ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 щодо зняття останнього з реєстрації місця проживання та необхідності виселення з будинку.

З акту обстеження за місцем проживання/реєстрації громадян Солонківської сільської ради від 11.05.2024 №25 вбачається, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації у будинку по АДРЕСА_1 . З 23.05.1984 по 21.12.2023 був зареєстрований в даному будинку, витрати за комунальні послуги веде самостійно.

Як встановлено, відповідач не заперечує факту проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві власності, та вказує, що такий є єдиним жимтлом для нього та він проживає у ньому з 1984 ще за життя матері та продовжує проживати у такому і після її смерті; іншого житла в нього немає, з дружиною він не проживає.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.03.2025 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено; розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 29.08.1992 Відділом запису актів громадського стану виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів, актовий запис № 2039.

Покликання сторони позивача на можливість відповідача як члена сім`ї проживати разом з дружиною ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , суд до уваги не приймає, оскільки на час винесення рішення, шлюб відповідача розірвано.

Конституцією України передбачено як захист прав власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен мас право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло. придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту. житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв?язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою с крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв?язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява N? 58255/00, пункт 36.). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява N? 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи. а саме від наявності достатніх триваючих зв?язків з конкретним місцем проживання (рішення

Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Як встановлено судом, відповідач тривалий час проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 (з 1984 і до сьогодні, знятий з реєстрації 21.12.2023 за заявою позивача як власника майна).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач набувши права вланості на житловий будинок, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім?ї колишнього власника цього житла, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з?ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім?ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України)».

Також Верховний Суд в постанові від 15 січня 2020 р. у справі N? 754/613/18-ц погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Особа 1, оскільки тривалий час проживання Особи 2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Як зазначив допитаний як свідок позивач ОСОБА_1 , він обробляє город біля хати та користується літньою кухнею, доступу до хати він не має. Відповідач зловживає спиртними напоями, за мамою при житті не доглядав, а такий догляд надавав він: привозив харчі та домовився з сусідкою, щоб доглядала за мамою. На даний час він проживає один, хоче зробити порядок у будинковолодінні, яке йому заповіла мама та яке належить йому, але відповідач його брат цього не дає зробити. Донька з сім`єю проживає окремо. Дружина брата приїжджає в село, він їздить до неї до м.Львова. Брата вигнали давно з квартири у м.Львові, де він проживав з дружиною та її батьками.

Допитана як свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що доглядала на прохання ОСОБА_1 за його мамою ОСОБА_6 , яка була її сусідкою з вересня 2022 до її смерті в грудні 2022. ОСОБА_2 проживав з мамою, але він зловживає спиртними напоями та погано ставився до мами. Їй відомо, що ОСОБА_2 , живе з дружиною, він в селі, вона у м.Львові, але приїжджають один до одного. ОСОБА_8 часто приїжджає, зараз не бачила її. На час складання заповіту ОСОБА_6 , ОСОБА_2 проживав з нею, про це було відомо всім.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 при набутті права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 знав про проживання у ньому відповідача ОСОБА_2 , який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла, оскільки останній стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

У даній справі суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами ОСОБА_1 як «нового власника» спірного будинковолодіння та збереження фундаментальних прав на житло відповідача ОСОБА_2 .

Допитаний як свідок позивач у суді не конкретизував, яким чином відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю та не зазначив у чому саме полягають такі перешкоди, вказавши лише на «необхідність зробити порядок в хаті».

Суд враховує те, що відповідач ОСОБА_2 не створює жодних перешкод у користуванні власністю позивачу, а тому відсутня нагальна суспільна необхідність його виселення без надання іншого житла.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку ОСОБА_2 , який не є власником житла.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141,258, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку особи, що не є власником житла відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення виготовлено 17.04.2025.

СуддяД. А. Кукса