Справа № 464/7007/24
пр.№ 2/464/626/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.05.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОСТО МАНІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з участю представників сторін: позивача адвоката Ляпкало А.І., відповідача адвоката Сащука М.М.,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовом у порядку цивільного судочинства за правилами позовного провадження, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 26-10-21-01-26/3509_LV про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту від 26 жовтня 2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОСТО МАНІ» та відповідачем, у розмірі 842513,53 грн, що складається з: 314899,96 грн сума заборгованості по тілу кредиту; 226015,02 грн суми заборгованості по відсотках за користування кредитом; 175579,11 грн заборгованість по сумі девальвації, нарахованої на тіло кредиту; 126019,44 грн - заборгованість по сумі девальвації, нарахованої на відсотки.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду судової справи визначено суддю Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 05 листопада 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 14 січня 2025 року, постановленою судом без оформлення окремого документа та зазначеною у протоколі судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

При розгляді справи у судовому засіданні:

представник позивача заявлені вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у позику (кредит) підтримав;

відповідач, від імені та в інтересах якого діє його представник, позов заперечив у частині стягнення заборгованості: по відсотках за користування кредитом за період з 26 жовтня 2022 року по 15 липня 2024 року; по нарахованих сумах девальвації на тіло кредиту у розмірі 175579,11 грн та на відсотки у розмірі 126019,44 грн з підстав порушення законодавства про захист прав споживачів; в іншій частині погоджується із вимогами позивача.

Ухвалою суду від 24 березня 2025 року, постановленою без оформлення окремим документом та зазначеною у протоколі судового засідання, зобов`язано позивача подати більш повний та детальний розрахунок заборгованості, а відповідача подати суду контррозрахунок в частині заперечень такого, що узгоджується із позицією Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19.

Порядок здійснення цивільного судочинства встановлений ЦПК України, за яким суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог або заперечень. Указане передбачено ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України з урахуванням постанов Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 607/16163/19, від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, ретельно досліджуючи які, суд ураховує, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

У ст.ст.1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625цього Кодексу.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ст.625 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 199/1917/19 зазначив, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21 виснував, що можливість сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст, є уособленням принципу свободи договору (ст.6 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010).

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

26 жовтня 2022 року між позивачем як фінансовою компанією (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір № 26-10-21-01-26/3509_LV про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, за яким кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у сумі 315000 грн на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 42 % річних та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлені цим договором (п.1.1).

За обумовленими та погодженими на власний розсуд сторонами договору визначено наступні умови:

кредитодавець надає позичальнику кредит з цільовим призначенням для створення бізнесу (п.1.3);

повернення позики позичальник здійснює у строки, визначені цим договором, відповідно до графіку платежів, наведеного у додатку № 1 до цього договору (п.3.2);

проценти за користування позикою з урахуванням суми девальвації підлягають сплаті позичальником щомісяця, кожного 1 числа, за попередній календарний місяць (п.3.6);

договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 25 жовтня 2022 року (включно), але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (п.9.1);

кредит надається строком на 365 днів від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 26 жовтня 2021 року по 25 жовтня 2022 року; у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, сплати пені, штрафів та інших нарахувань, передбачених договором, дія даного договору продовжується до повного виконання позичальником зобов`язань, включаючи день фактичного та повного розрахунку. Після закінчення строку, на який надано кредит, відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі визначеному п.1.1 договору (1.4).

Судом установлено, що позивачем на виконання укладеного договору здійснено 26 жовтня 2021 року грошові перекази на загальну суму 315000 грн: 303500 грн кредитних коштів на рахунок відповідача; 6500 грн оплата послуг за вчинення нотаріальних дій; 5000 грн послуги кредитного посередника. Указане підтверджується платіжними інструкціями за номерами 13397, 13398, 13399 та визнається стороною відповідача.

Позивач стверджує, що викладено у розрахунку заборгованості, що відповідач суму кредиту 315 000 грн у визначений договором термін до 25 жовтня 2022 року не повернув, що відповідачем не заперечується, а тому у суду немає підстав сумніватися в обґрунтованості вимог у цій частині.

Cуд, розглядаючи вимоги позивача про стягнення нарахованих по 15 липня 2024 року процентів у сумі 226 015,00 грн, дійшов наступного.

Як установлено вище, за умовами укладеного між сторонами договору відповідач отримав кошти та зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі у визначений договором строк, а саме до 25 жовтня 2022 року. Докази продовження сторонами строку кредитування відсутні.

Отже, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором кредиту припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, кредитодавець відповідно до положень ст.1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто, до 25 жовтня 2022 року, після закінчення строку його дії у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Указане узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, на які покликається представник відповідача.

За правовою позицією Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Беручи до уваги розрахунок позивача, з відповідача підлягають стягненню проценти за період кредитування у розмірі 19423,98 грн. У суду немає підстав сумніватися у правильності розрахунку в цій частині, адже, будучи достеменно обізнаною з цим розрахунком, сторона відповідача наведений розрахунок не заперечила та власного контррозрахунку не надала. Саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача (позиція Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21).

Щодо вимог про стягнення заборгованості по сумах девальвації, нарахованих на тіло кредиту та на відсотки, суд виходить із домовленості сторін за договором: позичальник приймає на себе ризик девальвації національної валюти гривні відносно іноземної валюти - долара США. У разі збільшення курсу (вартості) долара США, що встановлений НБУ на момент укладання цього договору сума позики, відсотки, що підлягають сплаті позичальником на користь кредитодавця, збільшуються на суму девальвації гривні до долара США за відповідною формулою.

ЦК України не містить такого поняття як «девальвація», водночас Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 910/11077/20 виснував, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Як свідчить долучений самим позивачем розрахунок заборгованості, підтверджений у судовому засіданні представником, суми девальвації: 175579,11 грн - на тіло кредиту та 126019,44 грн - на відсотки нараховані 15 липня 2024 року, тобто після закінчення погодженого строку кредитування - 25 жовтня 2022 року.

Суддя акцентує увагу на п.1.10 договору, за яким сума процентів та сума позики, збільшені на суму девальвації, сплачуються одночасно з поверненням суми позики та/або процентами за користування позикою відповідно до умов договору та графіку платежів, визначеним додатком № 1 до даного договору. Оскільки графік платежів, передбачений додатком № 1 до договору з останньою виплатою 25 жовтня 2022 року не змінювався, у позивача в зв`язку з цим відсутні правові підстави нараховувати позов межами цього терміну девальвацію на суму позики та процентів. Вимоги у цій є безпідставними та відхиляються судом.

При оцінці умов договору суд виходить із того, що позивач як фінансова компанія є професійним учасником ринку надання банківських послуг, адже у силу приписів ст.29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох видів фінансових послуг. Відповідно вимоги до ведення справ такою установою є вищими, аніж до їх клієнтів.

У ст.ст.2, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Особливості захисту прав споживачів фінансових послуг визначаються відповідними законами. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Як визначено ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Зважаючи, що надання фінансового кредиту здійснювалось з цільовим призначенням для створення бізнесу (п.1.3), що слугує підставою для висновку щодо нерозповсюдження законодавства про захист прав споживачів, нечесної підприємницької діяльності та несправедливих умов договору до даних правовідносин. З інших підстав, як ствердив представник відповідача, ні договір, ні окремі його частини у судовому порядку з часу його укладення жовтня 2021 року не оскаржувалися, а до того ж добровільно частково виконувався відповідачем, презумпцію правомірності правочину не спростовано.

З огляду на викладене суд вважає неспроможними такі доводи відповідача, які, зважаючи на відмову у стягненні сум девальвації з інших підстав, в цілому не впливають на результат вирішення спору.

З урахуванням взятих на себе відповідачем позичальником зобов`язань за договором, який ним не виконувався належним чином, та обов`язковості договору для сторін, беручи до уваги відсутність доказів виконання чи відсутність зобов`язання, доводи позивача про стягнення боргу у розмірі 334423,98 грн з наданням переконливих доказів, є підставними та позов підлягає до частково задоволення, в іншій частині позов відхиляється за безпідставністю, а суд частково погоджується із аргументами сторін.

Висновок суду узгоджується з такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України), неможливість покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитних договорів. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували рішення суду та беззастережно доводили протилежне.

У даній справі судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства з відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (ст.2 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України).

Позивачем заявлено про відшкодування 21000 грн витрат на професійну правничу допомогу, щодо неспівмірності таких витрат заявлено відповідачем.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішеннях Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У підтвердження понесення судових витрат представником позивача надано: договір про надання правничої допомоги від 25 вересня 2023 року та акт про надання юридичної допомоги від 03 лютого 2025 року.

З огляду на конкретні обставини справи: складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі про стягнення заборгованості за кредитними договорами, щодо вирішення вказаного спору існує безліч судової практики, зокрема Верховного Суду, обсяг юридичної/технічної роботи подання адвокатом заяв по суті справи та участь у судових засіданнях, часткове задоволення позовних вимог, виходячи із критерію розумності, пропорційності, справедливості співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд переконаний, що розмір витрат є явно завищеним. Суд критично оцінює співмірність витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21000 грн та з урахуванням пропорційності задоволення вимог стягує такі у розмірі 2000 грн, оскільки не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката.

У порядкуст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 5015,90 грн.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задоволити позов частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОСТО МАНІ» заборгованість за договором № 26-10-21-01-26/3509_LV про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 26 жовтня 2021 року у розмірі 334423,98 грн, що складається з: 315000 грн сума заборгованості по тілу кредиту; 19423,98 грн суми заборгованості по відсотках за користування кредитом.

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОСТО МАНІ» 5015,90 грн судового збору та 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОСТО МАНІ», , м.Київ, узвіз Кловський, 7, приміщення 28;

відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 09 травня 2025 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО