Справа № 529/409/25
Провадження № 2-о/529/17/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Чуб К.В.

при секретарі Онищенко В.М.

з участю: заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

встановив:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви заявниця вказує, що вона є єдиною власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та єдиною особою, зареєстрованою за вказаною адресою. Її син ОСОБА_2 , який неодноразово судимий, попросив її дозволу на проживання у літній кухні зазначеного домоволодіння, після чого вказав, що також має право на 1/3 частину вказаного будинку, у зв`язку з чим між сторонами виникали неодноразові сварки, крім того ОСОБА_2 погрожував їй фізичною розправою. Через це заявниця змушена була виїхати з належного їй будинку та переїхала проживати до доньки ОСОБА_3 , де проживає і на даний час.

Крім цього, заявниця вказує, що неодноразово зверталася до поліції, з приводу вчинення щодо неї домашнього насильства сином, проте поліція належним чином не відреагувала на її звернення.

Заявниця вважає, що є особою, яка зазнала домашнього насильства, тому просить застосувати обмежувальний припис відносно її сина - ОСОБА_2 у вигляді заборони знаходитися на території будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві власності, заборони наближення до подвір`я вказаного будинковолодіння та усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності майном у вигляді цього будинковолодіння шляхом повного звільнення ОСОБА_2 його території.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснивши, що навесні 2024 року вона дозволила своєму синові ОСОБА_2 проживати у літній кухні її будинковолодіння. Згодом ОСОБА_2 почав висувати претензії щодо прав на 1/3 частину будинку, внаслідок чого у них почалися сварки. У жовтні 2024 року ОСОБА_2 намагався її побити, тому вона змушена була переїхати жити до доньки. Наразі ОСОБА_2 поставив нові замки і вона не може зайти до свого будинку, тому звернулася до суду із зазначеною заявою.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України неяка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Вислухавши пояснення заявниці, дослідивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що заявниця є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2021 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9, 10).

З довідки №88/03.1-13/4 від 16.04.2025 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої ЦНАП Диканської селищної ради, вбачається, що заявниця є єдиною зареєстрованою особою за вказаною адресою (а.с. 8).

ОСОБА_1 зверталася до ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області по факту вчинення сварки з сином ОСОБА_2 та отримала відповідь № 70801-2025 від 16.04.2025, відповідно до якої заявниці повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення за вказаною подією (а.с. 13).

Заявницею надсилався ОСОБА_2 лист з вимогою про виселення з будинку, який належить їй на праві власності, та з попередженням про звернення до суду з позовом про примусове виселення, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірним будинком (а.с. 14).

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Згідно ч. 2 ст. 3 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (далі - Закон) дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на таких осіб як батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до правового висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19 обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису та посилаючись на вчинення стосовно неї домашнього насильства, доказів вчинення такого не надала.

Надані заявницею, в обґрунтування її вимог, докази не вказують на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї у розумінні Закону.

Факт звернення заявниці по правоохоронних органів свідчить про наявність конфлікту між сторонами, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинив щодо неї домашнє насильство.

Наданий заявницею лист ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 16.04.2025 підтверджує лише факт її звернення до органів поліції, крім того згідно вказаного листа звернення ОСОБА_4 з приводу сварки з сином розглянуто та їй повідомлено про відсутність в події ознак кримінального правопорушення. Будь-яких інших доказів неодноразових звернень з приводу вчинення ОСОБА_2 відносно неї домашнього насильства заявницею не надано.

Копія заяви мешканців с. Стасі та пояснення ОСОБА_3 підтверджують факт конфлікту між заявником та її сином та не підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно своєї матері.

Встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про наявність конфлікту між сторонами щодо володіння, користування та розпорядження майном. Водночас заявницею не додано доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї, у зв`язку з чим є необхідність встановлення заходу тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки заявниці.

Виходячи з аналізу норм Закону, враховуючи усі надані заявницею докази, встановивши, що докази, надані в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом, а свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами щодо майна, суд не вбачає підстав для задоволення заяви та дійшов висновку, що у заяві про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі наведеного та керуючись ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству", ст.ст. 259, 263-265, 268, 350-1, 350-6 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: К.В. Чуб