ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2699/25 Справа № 214/7198/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 214/7198/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 листопада 2024 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, про скасування усиновлення.

Позов мотивований тим, що на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року позивачем було усиновлено малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено зміни до актового запису про народження дитини в частині зміни прізвища та записано її матір`ю дитини.

З 15 серпня 2017 року ОСОБА_3 стала проживати разом з позивачем та її матір`ю ОСОБА_4 і згодом позивач зрозуміла, що дитина складна та має вади характеру, однак сподівалась, що виховання, турбота і любов змінять характер дитини. Однак всі старання позивача зводились нанівець, дитина не сприймала і не сприймає її матір, постійно ігнорує прохання, створює конфлікті ситуації, ображає та б`є її літню матір, навмисно псує майно, обманює, погрожує, шантажує, займається бродяжництвом та крадіжками, влаштовувала бійки з однокласниками, регулярно втікає з дому.

Після розмов з психологами та скарг батьків однокласників позивач звернулась до дитячого психіатра.

На момент усиновлення позивачу не було повідомлено, що дитина має психічне захворювання, що вона до усиновлення навчалася в класі інтенсивної підкорекції (для дітей із затримкою психічного розвитку), про наявність у дитини психічного розладу працівники органу опіки та піклування та КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» позивача не повідомили: в акті про передачу дитини в сім`ю усиновлювача від 15 серпня 2017 року зазначено, що дитина соматично здорова, а тому підписуючи цей акт вона не знала про наявність у дитини проблем з психічним здоров`ям.

У грудні позивач звернулась до суду із позовом про скасування усиновлення, однак у задоволенні вимог їй було відмовлено у зв`язку із зверненням до неналежного відповідача. Крім того, 05 жовтня 2017 року в інтересах усиновлюваної дитини в інтересах усиновленої позивач звернулась за консультацією до дитячого психіатра КЗ «Криворізький психоневрологіний диспансер» ДОР», де знову було встановлено необхідність навчання дитини в класі ІПК. Жодних відомостей про психічний стан здоров`я ОСОБА_2 їй не було повідомлено, тому позивач вважає, що неправомірними діями щодо ненадання відповідачем їй правдивої інформації про психічний стан здоров`я ОСОБА_2 порушено її законне право на усиновлення психічно здорової дитини. З 2017 року позивач неодноразово зверталась до дитячого психіатра у зв`язку з погіршенням поведінки дитини - ОСОБА_2 двічі в умовах станціонару в 2019 та 2020 роках проходила лікування з діагнозом «змішаний розлад емоцій та поведінки з психопатоподібною поведінкою з анетичним сиптомокомплексом (прототипом гебоїдного синдрому) F92.8, змішаний розлад шкільних навичок F81.3». Психічний стан дитини стабілізувався у зв`язку з карантином та оголошенням воєнного стану і проходженням навчання дистанційно, однак з 2023 року її психічний стан погіршився, неодноразово почали виникати конфлікті ситуації, прояви агресії та домашнього насильства відносно позивача зі сторони дитини, відмова від лікування. Працівники служби у справах дітей позивачу не допомагають, звинувативши її у невиконанні батьківських обов`язків, на теперішній час дитина у неї відібрана.

Тому, посилаючись на факт неповідомлення позивача про наявність в усиновленої дитини психічного захворювання, позивач просить скасувати усиновлення нею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після усиновлення дитини, здійсненого на підставі рішення суду від 04 серпня 2017 року, виключивши відомості про неї, як матір дитини, з актового запису про народження ОСОБА_2 та передати неповнолітню дитину до органу опіки та піклування.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при усиновлені у КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» позивач мала декілька спілкувань по 0,5-1 годин з ОСОБА_2, проте у межах закладу, який більшого спілкування з дитиною не дозволяв. Тому зрозуміти або перевірити стан здоров`я виявилось не можливим. Крім того, з наданих позивачем документів випливав задовільний стан психічного здоров`я дівчинки. Проте, позивач вважає, що прихований дефект був навмисно прихований відповідачем від неї. Тільки після проведення процедури усиновлення, відповідач Служба у справах дітей надав позивачу висновок про стан здоров`я дитини, в якому психіатр зробив дивний запис у графі діагноз, та картку медичну карту дитини, в якій були відмітки лікаря психіатра, є записи про огляд дитини у психіатра, навчання в класі інтенсивної педкорекції та призначення лікування: ноотропіл - (психостимулююий та ноотропний засіб) та вітаміни. Це насторожило позивача, бо вона зрозуміла що ОСОБА_2 вже спостерігалась у психіатра.

Враховуючи попередню необізнаність станом психічного здоров`я ОСОБА_2 , а також неможливістю вплинути на стан психіки дівчинки, з метою захисту своїх прав та прав своєї літньої матері-пенсіонерки, діабетички, на здоровий спосіб життя, свою попередню необізнаність у справжньому діагнозі дівчинки, позивач звернулася до Саксаганського райсуду м. Кривий Ріг з відповідним позовом, однак в його задоволенні було відмовлено.

Судом першої інстанції ігнорувалися довідки, які були отримані для встановлення психічного стану та правильного лікування ОСОБА_2: КУ «Криворізьким інклюзивно-ресурсним центром №1 Криворізької міської ради висновок про комплексну психолого-медико-педагогічноїоцінку розвтку дитини від 16.10.2019 № 377 (Додаток7).; КУ «Обласною клінічною психіатричною лікарнею» Запорізької обласної ради, де дитина проходила лікування в період з 14.05.2018 по 30.05.2018 з діагнозом органічний емоційно-лабільний розлад зі зниженням інтелекту, порушенням розвитку мови - F 06.6, F 80.1, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30 травня 2018 року (Додаток 8, 9); Криворізьким психоневрологічним диспансером, де їй був поставлений діагноз змішаний розлад емоцій та поведінки з психопатоподібною поведінкою з анетичним симптомокомплексом (прототипом гебоїдного синдрому) F92.8, змішаний розлад шкільних навичок F 81.3, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.08.2023, епікризом до історії хвороби № 4783/2019 року (Додаток10); «Клінічною лікарнею «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)», де дитина проходила лікування з 12 лютого 2020 року по 06 березня 2020 року.

Дитині був встановлений діагноз F 07.9, F 25.0 наслідки органічного ураження центральної нервової системи у формі психоорганічного синдрому з межовим інтелектуально-мнестичним зниженням, нерізко-вираженим недорозвиненням мовлення. Шизоафектичний розлад, що підтверджується епікризом (виписним) з медичної карти стаціонарного хворого № 929 відділення № 12 ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 12 березня 2020 року (№ 1124). ((Додаток11)

Також була поведена психолого-психіатрична експертиза (висновок експерта № 123 від 02 жовтня 2018 року, яка виявила лише мікросоцільно - педагогічну занедбаність.

Апелянт наголошує, що до удочеріння Ліза проживала в сім`ї біологічного батька та бабусі - під опікою. Вже тоді відвідувала спеціалізовані заклади (спеціалізований дитячий садок та навчальну школу в класі інтенсивної педкорекції). Про це позивачу стало відомо вже після вдочеріння, що було приховано від неї та вплинуло на рішення вдочерити Лізу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради - Карповську Н.О., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року у справі № 214/3534/17 усиновлено ОСОБА_1 малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на внесено зміни до актового запису про народження дитини в частині зміни прізвища дитини на « ОСОБА_2 » та зазначення відомостей позивача як про матір дитини (а.с. 10-11).

Як на підставу заявлених вимог про скасування усиновлення, позивач посилалась на неповідомлення їй при усиновленні факту наявності в усиновлюваної дитини психічних розладів, психіатром у висновку про стан здоров`я зазначено «годна», однак вважає, що це твердження не відповідає дійсності і спростовується письмовими доказами.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що усиновлювана дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження 61-8871св21) зроблено висновок, що: «в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах».

З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України визначено виключений перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.

Усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків (частина перша статті 238 СК України).

Частиною другою статті 238 СК України встановлено, що скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття.

Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї.

Указана обставина є виключною підставою для скасування усиновлення після досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифіковано Законом № 3017-VІ (3017-17) від 15 лютого 2011 року із застереженням та заявою) усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктом 13 указаної постанови встановлено, що усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача.

До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2022 року у справі №343/1092/20 (провадження № 61-7355св21).

Отже одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні.

Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Предметом доказування при розгляді судом справ цієї категорії є доведення того, що незалежно саме від волі усиновлювача між ним і дитиною склалися стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу скасування усиновлення посилалась на неповідомлення їй при усиновленні факту наявності в усиновлюваної дитини психічних розладів, незадовільну поведінку дитини та відсутність нормального спілкування з нею, що унеможливлюють подальше виконання позивачем обов`язків усиновлювача, відтак усиновлення суперечить інтересам дітей, оскільки не забезпечує їм сімейного виховання.

Отже правовою підставою для скасування усиновлення, позивач визначив пункт 2,3 частини першої статті 238 СК України.

Матеріалами справи встановлено, що на підтвердження позовних вимог, в якості доказів позивачем надано копії витягу з протоколу діагностичного засідання психолого-медико-педагогічної консультації від 08 квітня 2015 року № 605, виданого згідно тексту витягу опікунові ОСОБА_9 , де ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має затриманий психічний розвиток з недорозвитком пізнавальних процесів, незрілістю емоційно-вольової сфери. Працездатність стійка. Навчуваність збережена. Поведінка керована. Навички самообслуговування сформовані. Нерізко виражене загальне недорозвинення мовлення. Рекомендовано навчання за програмою 1 класу інтенсивної педагогічної корекції для дітей із затримкою психічного розвитку, заняття з логопедом, психологічна корекція в умовах навчального закладу (а.с. 12).

Копії паспорту здоров`я дитини-сироти або дитини, яка залишилась без батьківського піклування, відносно ОСОБА_2 , 2009 року народження, де у графі «психіатр» 05 листопада 2015 року зазначено «годна» (а.с. 13), а також копії медичних виписок та епікризів - виписки із медичної карти амбулаторного станціонарного хворого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата виписки 08 травня 2019 року, з діагнозом «змішаний розлад емоцій та поведінки з психопатоподібною поведінкою з анетичним сиптомокомплексом (прототипом гебоїдного синдрому) F92.8, змішаний розлад шкільних навичок F81.3», та виписки від 06.03.2020 з діагнозом «наслідки органічного ураження центральної нервової системи у формі психоорганічного синдрому з межовим інтелектуально-мнестичним зниженням, нерізко вираженим недорозвиненням мовлення. Шизоафективний розлад» (а.с. 27).

Епікриз з історії хвороби № 4783/2019 дитини, відповідно до якого за висновком експериментально-психологічного дослідження від 19 листопада 2019 року, встановлено заключний клінічний діагноз: змішаний розлад емоцій з психоподібною поведінкою з анетичним симптомокомплексом (протитипом гебоїдного синдрому). Змішаний розлад шкільних навичок. Розлад експресивної мови. Розбіжна косина (а.с. 29-30).

Виписки з медичної карти від 30 травня 2018 року з діагнозом «органічний емоційно-лабільний розлад зі зниженням інтелекту, порушенням розвитку мови» (а.с. 31), консультації дитячого психіатра від 05 жовтня 2017 року (без встановлення діагнозу).

Психолого-педагогічні характеристики на ученицю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , датовані 03 березня 2018 року та без зазначення дат, але з тексту на ученицю 4 класу та 9-А класу, у яких не міститься відомостей про наявність/відсутність психічних розладів ОСОБА_2 (а.с. 33-35).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що усиновлювана дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, оскільки надані позивачем письмові докази не вказують на наявість у дитини вказаних захворювань.

В суді першої інстанції, з метою встановлення чи виключення можливості наявності у дитини недоумства чи іншої психічної невиліковної хвороби, відповідного клопотання про призначення експертизи сторона позивача не заявляла, при цьому заперечувала проти відповідного клопотання сторони відповідача.

Такого клопотання не заявлено позивачем і при апеляційному оскарженні рішення суду першої інстанції.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у рішенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2019 року у справі № 214/7351/17, яке залишено без змін як судом апеляційної інстанції, так і судом касаційної інстанції, зазначено про наявність висновку судово-психіатричного експерта № 123 від 02 жовтня 2018 року, відповідно до якого в ході проведення комісійної комплексної первинної амбулаторної судової психолого-педагогічної експертизи ОСОБА_2 встановлено, що дитина на період її усиновлення на будь-яке хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждала, в теперішній час також не виявляє ознак будь-якого психічного розладу. Рівень психічного та розумового розвитку відповідає віковій нормі. Відзначається мікросоціально-педагогічна занедбаність, що сформувалась за колишніх несприятливих умов проживання. На перший план виступає підвищена тривожність, занижена самооцінка, конфліктність. Порушень у перебігу психічних процесів не має.

Також з тексту рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року у справі № 214/3534/17 про усиновлення дитини вбачається, що в судовому засіданні було з`ясовано про тяжкий емоційний стан дитини, проведення антистресової арт-терапії, складні життєві умови, в яких вона опинилась, тощо, однак за наявності поданих до суду учасниками процесу письмових доказів, суд позбавлений належним чином оцінити наявність в усиновлюваної дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на дату винесення рішення про усиновлення таких ознак захворювання як недоумство, психічна чи інша тяжка невиліковна хвороба, а в силу частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також колегія суддів вважає недоведеним факт зміни поведінки дитини під час проживання в сім`ї позивача настільки, що негативно вплинуло на взаєморозуміння в сім`ї, з приводу чого виникли конфліктні відносини та призвело до ускладнень стосунків між позивачем та дитиною поза волею позивача. Матеріали справи не містять доказів фахової допомоги малолітній ОСОБА_2 з метою вирішення питання її психоемоційного стану та встановлення причин такої поведінки, що свідчить про те, що позивач, як матір дівчинки, не сприяла вирішенню конфліктних ситуацій між нею та донькою до звернення до суду із позовом про скасування усиновлення, навпаки, єдиним способом вирішення конфлікту позивачем було обрано звернення до суду з позовом про скасування усиновлення.

Також слід зауважити, що з пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції, після влаштування дитини до комунального закладу позивач дитину не відвідує, її здоров`ям та розвитком не цікавиться, хоча продовжує бути її матір`ю й має відповідні як права, так і обов`язки щодо дитини, тобто повинна нести повну відповідальність за здоров`я та психоемоційний стан дитини, чого не робить (постанова Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22).

На підставі наведенного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позвних вимог позивача у зв`язку з їх недоведенністю.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

На переконання колегії суддів, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, які повторюють доводи позовної заяви і яким судом першої інстанції було надано належну оцінку, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 09 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: