ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3960/25 Справа № 211/7991/24 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/7991/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпрпоетровської області та повне судове рішення складено 30 січня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року у цивільній справі №211/2109/23 стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 234 771 гривень 39 копійок, моральну шкоду в сумі 7 000 гривень 00 копійок, судові витрати в сумі 18 283 гривні 78 копійок.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року змінено в частині судових витрат стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшено їх суму з 18 283 гривні 78 копійок до 13 156 гривень 09 копійок. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

05.12.2023 державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано постанову про відкриття виконавчого провадження №73493437.

25.10.2023 позивач, намагаючись в досудовому порядку вирішити спор, направив лист-заяву відповідачу, але останній лист-заяву проігнорував та відповіді не надав.

Станом на 30.11.2024, державним виконавцем було стягнуто з відповідача на користь позивача 12 952,14 грн., а заборгованість становить 241 973,34 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач по цей час не виконав у повному розмірі рішення суду у цивільній справі №211/2109/23, позивач змушений звернутись до суду щодо стягнення з відповідача на його користь 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , за період з 08.11.2023 по 30.11.2024 (включно), інфляційні збитки в сумі 27 762,47 грн., 3% річних у сумі 7 969,72 грн., за період з 24.12.2023 по 23.12.2024, моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процессуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Вважає, що суд безпідставно послався на п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, адже підставою для виникнення грошових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 слугує не договір позики/кредитний договір, який між сторонами не укладався, а рішення суду, яким з відповідача стягнуто на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку із невиконанням якого ОСОБА_2 завдано позивачу збитків. ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення про стягнення шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, а не за кредитним договором чи договором позики.

Суд дійшов необгрунтованого висновку про те, що повторно звернувся до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, оскільки у справі №211/2109/23 предметом позолвних вимог було стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а у даній справі вимоги заявлено з приводу відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням відповідачем судового рішення та необхідністю вчиняти дії для захисту свого порушеного права у суді.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року у цивільній справі №211/2109/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 234 771 гривень 39 копійок, моральну шкоду в сумі 7 000 гривень 00 копійок, судові витрати в сумі 18 283 гривні 78 копійок (а.с. 36-39 копія рішення).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року змінено в частині судових витрат стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшено їх суму з 18 283 гривні 78 копійок до 13 156 гривень 09 копійок. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 40-46 копія постанови).

28.11.2023 позивач отримав виконавчий лист для пред`явлення до виконання (а.с. 47 копія виконавчого листа).

05.12.2023 державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мартинюк А.М. відкрито виконавче провадження №73493437 (а.с. 48 - копія постанови про відкриття виконавчого провадження).

Листом від 28.11.2024 за №177744/6, складеним в.о. начальника Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Масловою О., ОСОБА_1 повідомлено про суми, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача та на користь держави. Також виконавчої службою надано розрахунок, з якого вбачається, що за період з 07.12.2023 по 27.11.2024 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно стягуються грошові кошти та перераховуються на рахунок стягувача в межах виконання рішення суду, також, відповідно, здійснюється стягнення на користь держави виконавчого збору та у випадках, передбачених законодавством витрати виконавчого провадження.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що рішення суду ОСОБА_2 у повному обсязі не виконав, всіляко ухиляючись від виконання судового рішення. При цьому, ухвалення судового рішення не свідчить про припинення зобов`язань, які діють до їх повного виконання та не звільняють боржника ОСОБА_2 від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Також, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану невиконанням відповідачем судового рішення та необхідністю вчиняти дії для захисту свого порушеного права у суді.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази прострочення виконання грошового зобов`язання боржником, натомість суду надані докази, що відповідачем на користь позивача здійснюються щомісячні грошові відрахування в рахунок погашення заборгованості в межах виконавчого провадження.

Також суду зазначив, що інфляційні втрати та 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошового зобов`язання не підлягають стягненню на період дії військового стану.

Суд вважав надані позивачем пояснення з приводу стягнення моральної шкоди необґрунтованими та недоведеними, оскільки судом достовірно встановлено, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позивача вже була стягнута моральна шкода, спричинена ДТП, в сумі 7 000,00 грн.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача, на підставі частини другої статті 625 ЦК України, інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке було покладено на боржника рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року у цивільній справі №211/2109/23.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках, встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням матеріальної і м оральної шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведених норм матеріального права і правових висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

Матеріалами справи підтверджено, що рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року у цивільній справі №211/2109/23 боржником ОСОБА_2 у повному обсязі не виконано, заборгованість не погашена.

Отже, за період з 08 листопада 2023 року (дата набрання законної сили судовим рішенням) до 30 листопада 2024 року позивачем правомірно нараховано 27 762 грн. 47 коп. інфляційних втрат та 7 969 грн. 72 коп. 3% річних, розмір яких не спростовано відповідачем.

Посилання ж суду першої інстанції на п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, як на підставу звільнення відповідача від відповідальності, є помилковим з огляду на наступні обставини.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Зокрема, на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23, від 12 лютого 2025 рокув справі № 758/5318/23); на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22, від 21 січня 2025 року в справі № 751/3052/23).

Положення пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК Українине підлягають застосуванню до договору поставки, який не включає в себе майнові елементи договорів комерційного, товарного кредитів (постанова Верховного Суду від 11 липня 2024 рокув справі № 902/171/23).

У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 183/7850/22 зазначено, що законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язань щодо повернення авансу, тому вказана норма до цих правовідносин не застосовується.

Законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язання щодо повернення коштів, сплачених на виконання попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири. Норма пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України незастосовна до таких правовідносин (постанова Верховного Судувід 21 січня 2025 року в справі № 751/3052/23).

Отже, в цій справі колегія суддів висновує, що до спірних правовідносин, які не пов`язані із наданням позики чи кредиту, вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосуванню не підлягають.

За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч.1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки зaподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану невиконанням відповідачем судового рішення та необхідністю вчиняти дії для захисту свого порушеного права у суді, а тому колегія суддів не може погодитись з висновками суду про те, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позивача вже була стягнута моральна шкода, спричинена ДТП, в сумі 7 000,00 грн., оскільки предмет спору у вказаних справах не є тотожними та доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2024 року у цивільній справі №211/2109/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 234 771 гривень 39 копійок, моральну шкоду в сумі 7 000 гривень 00 копійок, судові витрати в сумі 18 283 гривні 78 копійок.

Станом на теперішній час, рішення суду не виконано, що зумовило додаткове зверення позивача до суду з позовом за захистом свого порушенного права.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що вказана обставина не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог позивача, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами

факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити з вищенаведених підстав, а не у зв?язку з повторним звернення позивача ОСОБА_1 до суду з аналогічними вимогами, як помилкового вважав суд першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у загальному розмірі 3 028,00 грн. (1 211,20 грн. + 1 816,80 грн.), тобто пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання зобов`язань за період з 08 листопада 2023 року по 30 листопада 2024 року інфляційні втрати у розмірі 27 762 (двадцять сім тисяч сімсот шістдесят дві) гривні 47 (сорок сім) копійок та 3% річних 7 969 (сім тисяч дев?ятсот шістдесят дев?ять) гривень 72 (сімдесят дві) копійки, а всього 35 232 (тридцять п?ять тисяч двісті тридцять дві) гривні 19 (дев?ятнадцять) копійок.

В задовленні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: