Провадження 2/522/1005/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

29 квітня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 535-113 від 13.08.2020 року та звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни про визнання правочину недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни про визнання договору недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним

ВСТАНОВИВ:

28.12.2023 року Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом та в його обґрунтування зазначив, що між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України в особі ТВБВ № 10015/0535 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (АТ «Ощадбанк»/Банк) та ОСОБА_1 13.08.2020 р. укладено договір про споживчий кредит №535-113 (під іпотеку).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник має право отримати та зобов`язується належним чином використати і повернуту в передбачені договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору кредит надається в загальному розмірі 4 950 000,00 на строк 84 місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 12 серпня 20217 року.

Згідно з п. 2.4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати Банку проценти в розмірі 16,99 процентів річних. Зазначена в цьому пункті договору процентна ставка є фіксованою.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 серпня 2020 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №535-114, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. за реєстровим номером 1163.

Предметом іпотеки є чотирьохкімнатна квартира, загальною площею 220,8 кв.м., житловою площею 142,2 кв.м., від номером 15, яка знаходиться у будинку під номером АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 4.2.1 - 4.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по цьому договору. При виникненні простроченої заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та/або процентами, більше ніж на три місяці, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

АТ «Ощадбанк» виконав свої зобов`язання, надавши кредит у встановленому Договором розмірі, однак позичальник в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 18.12.2023 р. складає 4 847 471,29 грн., з яких:

- заборгованість за основним боргом (кредитом) - 3 928 327,58 грн.;

- проценти за користування кредитом - 919 062,98 грн.;

- 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) (станом на 15.02.2022) - 38,34 грн.;

- 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (станом на 15.02.2022 р.) - 42,39 грн.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк» банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 220,8 кв.м., житловою площею 142,2 кв.м., під номером АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на електронних аукціонах (торгах) у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідачем 03.04.2024 р. поданий відзив, в якому він зазначає, що існували форс-мажорні обставини. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 р. №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24 лютого 2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними, а відповідно до 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також відповідач послався на наявність мораторію на реалізацію предмета іпотеки. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» (реалізація предмета іпотеки на електронному аукціоні) реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Верховною Радою прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 р. №2120-IX, який набув чинності 17.03.2022 р. Підпунктом 8 п. 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» названого Закону №2120-ІХ передбачено внесення змін до Закону України «Про іпотеку». Так, розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» поширюється на всі об`єкти нерухомого майна, належними фізичним особам, які перебувають в іпотеці.

Отже, як вказав відповідач, станом на даний час існує законодавча заборона на звернення стягнення на нерухоме майно шляхом реалізації предмета іпотеки на електронних торгах.

Також відповідач заперечував проти одночасного стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, вважаючи це подвійним стягненням боргу.

22.04.2024 р. АТ «Ощадбанк» було подано відповідь на відзив на позов.

Ухвалою суду від 08 січня 2024 року було відкрито провадження по справі з розглядом справи у загальному провадженні.

03.04.2024 р. до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про визнання іпотечного договору від 13.08.2020 р. №535-114 недійним.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що іпотечний договір не містить усіх істотних умов, а саме також умови як порядок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як, зокрема, зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду».

Порядок виконання основного зобов`язання в іпотечному договорі не вказано, що, на думку ОСОБА_1 , є підставою для визнання його недійсним.

Протокольною ухвалою прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 для спільного розгляду з первісним позовом.

30.09.2024 р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну (доповнення) предмету зустрічного позову.

Протокольною ухвалою прийнято заяву ОСОБА_1 про зміну (доповнення) предмету зустрічного позову.

26.06.2024 р. до суду надійшов позов третьої особи ОСОБА_2 , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни про визнання іпотечного договору від 13.08.2020 р. №535-114 недійним та скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Сегеченко І.М. про реєстрацію обтяження речового права у вигляді іпотеки за №53598440 від 13.08.2020 р.

Позовна заява ОСОБА_2 обґрунтована тим, що іпотечний договір не містить усіх істотних умов, а саме також умови як порядок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як, зокрема, зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Протокольною ухвалою від 05.07.2024 року позов третьої особи ОСОБА_2 , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, прийнято до провадження.

29.10.2024 р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» про визнання іпотечного договору від 13.08.2020 р. №535-114 недійним.

Позовна заява ОСОБА_3 обґрунтована тим, що оскільки квартира придбана ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, то квартира вважається спільною сумісною власністю і розірвання шлюбу не припиняє режим спільної сумісної власності на квартиру. При укладанні договору іпотеки 13.08.2020 р. згоду ОСОБА_3 ані ОСОБА_1 , ані АТ «Ощадбанк» не запитали. Нотаріальну згоду у відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_3 не надавала. Якщо співвласник майна не надав нотаріально засвідченої згоди іншому співвласнику на укладання договору іпотеки, то це є підставою для визнання недійсним вказаного договору.

Протокольною ухвалою від 11.12.2024 року позов третьої особи ОСОБА_3 , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 05 липня 2024 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача первісним позовом АТ «Ощадбанк» підтримав та просив свій позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , позовів третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 проти первісного позову АТ «Ощадбанк» заперечував, зустрічний позов та позови третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримав.

Представник ОСОБА_2 повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, судове засідання не з`явилися та подав заяву про відкладення судового засідання, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Представник ОСОБА_3 повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, судове засідання не з`явилися та подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов ОСОБА_3 підтримав.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна повідомлена про дату та час розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явилась та подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого.

В судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

У вказаному шлюбі, як вбачається з п. 2.4.1.1., 2.4.1.2. іпотечного договору, між іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 19 квітня 2004 року, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований у реєстрі за номером у-257.

З інформаційної довідки від 382992714 від 14.06.2024 року вбачається, що право власності ОСОБА_1 на квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу №У-257, виданого 19.04.2004 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського МНО Задорожнюк В.К.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 13 вересня 2007 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №111 від 16 травня 2006 р.

У матеріалах справи наявні відповіді на адвокатські запити адвоката Вовк О.Є. з Київського районного суду м. Одеси, Приморського районного суду м. Одеси, Малиновського районного суду м. Одеси, Суворовського районного суду м. Одеси, Комінтернівського районного суду Одеської області, Овідіопольського районного суду Одеської області та Іллічівського міського суду Одеської області про те, що в провадженні судів не перебували справи за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

З інформаційної довідки від 382992714 від 14.06.2024 року та п. 2.4.1.1. іпотечного договору вбачається, що правова підстава власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , це договір купівлі-продажу від 19.04.2004 р. №У-257, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Задорожнюк В.К.

Відповідно до п. 2.4.1.2. іпотечного договору право власності ОСОБА_1 на квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №220182210 від 13 серпня 2020 року, виданим державним реєстратором Лиманської районної адміністрації Гриб Максимом Петровичем, номер запису про право власності 37691368, дата реєстрації права власності 06.08.2020 р., реєстраційний номер майна 101.

Таким чином, квартира вважається спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і розірвання шлюбу не припиняє режим спільної сумісної власності на квартиру.

У матеріалах справи наявне свідоцтво про шлюб від 17 червня 2006 р. згідно якого 17 червня 2006 році було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 .

З копії паспорту ОСОБА_1 поданого позивачем з позовом на 8 11 сторінках вбачаються відмітки про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_3 24.02.1990 року та відмітка про розірвання шлюбу 16.05.2006 року. Також вбачається відмітка про укладення шлюбу відповідача 17.06.2006 року з ОСОБА_11 .

13 серпня 2020 р. між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України, в особі ТВБВ № 10015/0535 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №535-113 (під іпотеку).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник має право отримати та зобов`язується належним чином використати і повернуту в передбачені договором строки кредит, сплатити процента за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору кредит надається в загальному розмірі 4950000,00 на строк 84 місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 12 серпня 20217 року.

Згідно з п. 2.4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку проценти в розмірі 16,99 процентів річних. Зазначена в цьому пункті договору процентна ставка є фіксованою.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 серпня 2020 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №535-114, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. за реєстровим номером 1163.

Предметом іпотеки є чотирьохкімнатна квартира, загальною площею 220,8 кв.м., житловою площею 142,2 кв.м., від номером 15, яка знаходиться у будинку під номером АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 4.2.1 - 4.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по цьому договору. При виникненні простроченої заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та/або процентами, більше ніж на три місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

У матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 13.08.2020 року, відповідно до якої вона повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре повністю відповідає внутрішній волі, дає згоду своєму чоловіку, ОСОБА_1 , на отримання кредиту у розмірі 4 950 000 гривень та на передачу в іпотеку Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» квартиру під номером АДРЕСА_2 , в забезпечення виконаних зобов`язань ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 535-113, укладеного 13.08.2020 між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 . ОСОБА_2 підтверджує, що ознайомлена з умовами кредитного договору, розмір та строк зобов`язань ОСОБА_1 їй відомі.

Відповідна заява ОСОБА_3 про згоду на передачу квартири у іпотеку АТ «Ощадбанк» позивачем не була надана та у матеріалах справи відсутня.

Звертаючись до суду з позовом про визнання зазначеного договору іпотеки від 13серпня 2020 року недійсним, ОСОБА_3 посилалася на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , придбана за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору іпотеки відповідно до вимог статті 578 Цивільного кодексу України та статті 6 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласника майна. Проте такої згоди вона не надавала, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Як було встановлено, спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу зі ОСОБА_3 . Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до пункту 5.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Згода на передачу майна в іпотеку має бути нотаріально оформленою.

Відповідно до пункту 5.24 названого Порядку передача в заставу/іпотеку цілого об`єкта, право у спільній власності на який належить кільком особам, які, проте, не всі вказані у документі, що посвідчує право власності, здійснюється за наявності письмової згоди всіх інших учасників спільної власності. Справжність підпису на заяві, якою надається згода на передачу майна в іпотеку, засвідчується нотаріально.

Зазначене спростовує твердження позивача про те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим, в постанові Великої Палати від 21 листопада 2018 р. по справі №372/504/17 висловлено позицію про те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Водночас, Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 р. по справі №372/504/17 вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Оскільки договір іпотеки від 13 серпня 2020 року укладений між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір іпотеки відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Що стосується позовної вимоги про стягнення коштів, то суд зазначає наступне.

АТ «Ощадбанк» виконав свої зобов`язання, надавши кредит у встановленому договором розмірі, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Однак позичальник ОСОБА_1 в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 18.12.2023 р. (день подання позову) складає 4 847 471,29 грн., з яких:

- заборгованість за основним боргом (кредитом) - 3 928 327,58 грн;

- проценти за користування кредитом - 919 062,98 грн;

- 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) (станом на 15.02.2022 р.) - 38,34 грн;

- 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (станом на 15.02.2022 р.) - 42,39 грн.

Обґрунтований розрахунок сум заборгованості, складений станом на 18.12.2023 року, додано до позовної заяви АТ «Ощадбанк».

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 не оспорював наданий АТ «Ощадбанк» розрахунок заборгованості та власний розрахунок до суду не надав.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення зі ОСОБА_1 та користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у загальному розмірі 4 847 471,29 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову АТ «Ощадбанк» про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

УXВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 535-113 від 13.08.2020 року та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором про споживчий кредит № 535-113 (під іпотеку) від 13.08.2020 року, яка станом на 18.12.2023 складає 4847471,29 грн, з яких:

-заборгованість за основним боргом (кредитом) 3928327,58 грн;

-проценти за користування кредитом 919062,98 грн;

-3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) станом на 15.02.2022) 38,34 грн;

3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (станом на 15.02.2022) 42,39 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір між Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 від 13.08.2020 р. № 535-114, посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО Сегеченко І.М. за р№1163.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 08.05.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

29.04.25