ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О.
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 405/2617/21 (провадження № 14-30цс25)
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. 12 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми щодо застосування положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) при розгляді касаційним судом клопотання про повернення особі сплаченого судового збору за подання касаційної скарги у зв`язку з закриттям касаційного провадження, яке було відкрите помилково, та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначення кількісного складу суду для розгляду клопотання про повернення судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
2. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття справи до судового розгляду та ухвалою від 30 квітня 2025 року повернула справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з огляду на відсутність критеріїв виключної правової проблеми, оскільки вважала, що вона не є судом, «встановленим законом», для розгляду цієї справи, так як не може розглядати окремі процесуальні клопотання, наприклад про повернення судового збору, якщо справа вже вирішена касаційним судом.
3. Однак, на моє переконання, такий висновок Великої Палати Верховного Суду є хибним, оскільки порушені колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд питання щодо того, чи підлягає поверненню судовий збір при закритті касаційного провадження як помилково відкритого, та визначення кількісного складу суду, який розглядає клопотання про повернення сплаченого судового збору за подання касаційної скарги, потребували вирішення Великою Палатою Верховного Суду задля забезпечення єдності судової практики та дотримання принципу юридичної визначеності.
4. У зв`язку із цим висловлюю окрему думку виходячи з таких міркувань.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і підстави позову
5. У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (найменування змінено на Міністерство економіки України; далі - Мінекономіки), Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст), Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Кіровоградстандартметрологія») про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вилучити відомості з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади».
6. На обґрунтування позову зазначав, що до нього не можуть бути застосовані норми Закону України «Про очищення влади», та вважав дії Мінекономіки неправомірними, а його звільнення з посади директора ДП «Кіровоградстандартметрологія» незаконним і таким, що порушує його основоположні права і свободи, визначені у міжнародно-правових актах та гарантовані Конституцією України. Позивач вважав, що оскаржений наказ є неправомірним, винесений без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у його право на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час первинного розгляду справи
7. Ленінський районний суд міста Кіровограда рішенням від 04 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив:
- визнав протиправним та скасував наказ Мінекономіки від 2 березня 2021 року № 28-п про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Кіровоградстандартметрологія» з підстав, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України;
- поновив ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Кіровоградстандартметрологія» з 3 березня 2021 року, стягнув з ДП «Кіровоградстандартметрологія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 322 036,88 грн;
- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 25 679,59 грн допущено до негайного виконання;
- зобов`язано Мін`юст вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»;
- вирішено питання про розподіл судових витрат.
8. Ленінський районний суд міста Кіровограда ухвалою від 15 лютого 2022 року виправив описки, допущені в рішенні цього суду від 4 лютого 2022 року.
9. Кропивницький апеляційний суд постановою від 10 травня 2022 року апеляційні скарги Мінекономіки і Мін`юсту залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 04 лютого 2022 року - без змін.
10. Верховний Суд постановою від 14 червня 2023 року задовольнив касаційні скарги Мінекономіки та Мін`юсту частково, постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 травня 2022 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції за результатами нового розгляду
11. За результатами нового розгляду Кропивницький апеляційний суд постановою від 10 січня 2024 року апеляційні скарги Мінекономіки та Мін`юсту залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 04 лютого 2022 року - без змін.
Подання касаційних скарг
12. У лютому 2024 року Мін`юст звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 04 лютого 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 січня 2024 року, просив їх в частині зобов`язання Мін`юсту виключити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади», скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до Мін`юсту відмовити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
13. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 08 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 11 грудня 2024 року закрив це провадження за касаційною скаргою Мін`юсту.
Надходження заяви про повернення судового збору
15. 30 грудня 2024 року Мін`юст звернувся до Верховного Суду із заявою про повернення судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
16. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 12 лютого 2025 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
17. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає, що існує виключна правова проблема, яка може бути вирішена Великою Палатою Верховного Суду задля подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики.
18. Зміст правової проблеми пов`язаний із застосуванням положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI при розгляді касаційним судом клопотання про повернення особі сплаченого судового збору за подання касаційної скарги. Подання скаржником такого клопотання обумовлено закриттям касаційного провадження, яке було відкрите помилково.
19. У цьому пункті визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
20. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 12 лютого 2025 року послався на висновки Великої Палати Верховного Суду (ухвала від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16) та об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (ухвала від 22 листопада 2019 року у справі № 816/731/16) щодо застосування зазначеної вище норми права, з якими колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
21. Обставини у справах № 820/4918/16 та № 816/731/16, що стосуються питання повернення сплаченого судового збору, подібні. Судові палати у складі Верховного Суду закрили касаційні провадження в зазначених справах у зв`язку з відмовою скаржників від касаційних скарг. Скаржники також просили Верховний Суд повернути їм сплачений судовий збір за подання касаційних скарг. Верховний Суд відмовив у задоволенні таких клопотань.
22. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 мотивувала свою відмову в задоволенні клопотання про повернення судового збору тим, що положення пункту 5 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI передбачають повернення судового збору в разі закриття (припинення) провадження у справі. Оскільки Велика Палата закриває касаційне провадження у зв`язку з відмовою скаржника від касаційної скарги, то підстав для повернення судового збору немає.
23. Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 22 листопада 2019 року у справі № 816/731/16 дійшла подібного висновку, що й Велика Палата в ухвалі від 29 травня 2019 року.
24. Об`єднана палата зазначила, що поняття «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» є різними і не підлягають ототожненню. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення в силі рішення суду апеляційної інстанції.
25. Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виснувала, що повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI не передбачає, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору.
26. Однак правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відмінна від наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
27. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважає, що у разі закриття касаційного провадження, що було відкрите за касаційною скаргою помилково, судовий збір підлягає поверненню скаржникові на підставі пункту 5 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI. Мотивував тим, що в цьому випадку не можна покладати на особу, яка подавала касаційну скаргу, тягар понесення витрат зі сплати судового збору.
28. Зважаючи на таку правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відступу від зазначених вище висновків Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
29. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду на обґрунтування існування виключної правової проблеми також зазначив, що в процесі вирішення питання про повернення судового збору звернув увагу на застосування Касаційним цивільним судом та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду різних підходів до визначення кількісного складу суду, який постановляє ухвалу щодо повернення сплаченого судового збору.
31. Подібна ситуація має місце і в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, а саме: ухвали від 18 жовтня 2023 року у справі № 280/388/23, від 10 липня 2023 року у справі № 160/9576/20, від 29 червня 2023 року у справі № 1.380.2019.006247 постановлені колегією суддів у складі трьох суддів, а ухвали від 05 жовтня 2023 року у справі № 200/5552/20-а, від 03 серпня 2023 року у справі № 160/1280/23, від 18 липня 2023 року у справі № 420/4293/20 - у складі судді-доповідача.
32. На обґрунтування кількісного критерію наявності виключної правової проблеми Касаційний цивільний суд зазначив, що за період діяльності до суду надійшло більше 11 тисяч подібних заяв.
33. Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 12 лютого 2025 року послався на постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 990/83/23 та від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18. У цих судових актах досліджувалися правові питання щодо визначення кількісного складу суду при вирішенні таких процесуальних питань.
34. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 990/83/23 досліджувала питання, яким складом суду має бути вирішене питання про повернення позовної заяви у зв`язку з тим, що позивач не усунув її недоліків. У постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18 Велика Палата вивчала правове питання щодо складу апеляційного суду, який має ухвалювати рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
35. Велика Палата Верховного Суду 30 квітня 2025 року постановила ухвалу, якою повернула справу № 405/2617/21 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки виснувала, що вона не є судом, «встановленим законом», для розгляду цієї справи. Отже, підстав для прийняття справи до судового розгляду немає через невідповідність критеріям юрисдикції Великої Палати.
36. Мотивуючи таке рішення, Велика Палата Верховного Суду акцентувала, що вона у визначених законом випадках наділена повноваженнями виключно щодо здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку за касаційною скаргою (касаційними скаргами) та не може розглядати окремі процесуальні клопотання, наприклад про повернення судового збору, якщо справа вже вирішена касаційним судом, тому якщо підстав для передачі справи за касаційною скаргою до Великої Палати немає, усі процесуальні питання, включаючи повернення судового збору, вирішує Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду як суд касаційної інстанції.
37. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що розгляд цієї справи по суті завершений, а отже, розгляд питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 416 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), має здійснити Касаційний цивільний суд.
38. Велика Палата Верховного Суду, з огляду на наведені вище висновки, вважала спірним твердження Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що питання можливості повернення судового збору у цій ситуації є виключною правою проблемою.
39. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що такі ж питання вже були предметом дослідження у справі № 727/9565/22 (яка ухвалою від 29 травня 2024 року була повернута на розгляд відповідній колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду), однак Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду не врахував попередньої позиції щодо повноважень і складу суду, який має право розглядати справу, та повторно передав подібне правове питання на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Підстави висловлення та обґрунтування окремої думки
40. З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюсь, а тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку щодо постановленої ухвали з таких міркувань.
41. Право на справедливий суд, закріплене у статті 6 Конвенції забезпечується, серед іншого, вимогами щодо передбачуваності застосування закону національними судами.
42. Єдине застосування закону є визначальним задля дотримання принципу рівності перед законом. Окрім того, питання правової визначеності та передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадяни виправдано очікують, що до них будуть ставитися, як до всіх інших, та що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином громадяни можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності (Висновок № 20 (2017) Консультативної ради європейських суддів про роль суддів у забезпеченні застосування закону).
43. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується, серед іншого, єдністю судової практики.
44. За змістом статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, який у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
45. За змістом цих положень та процесуальних норм, які регламентують передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, головним завданням Верховного Суду в цілому і Великої Палати Верховного Суду зокрема є забезпечення сталості та єдності судової практики, одним із процесуальних механізмів здійснення якого є передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених статтею 403 ЦПК України, статтею 302 Господарського процесуального кодексу України, статтею 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), статтею 4341 Кримінального процесуального кодексу України.
46. Тому за відсутності у процесуальному законі вимог до повноти обґрунтування судом цих підстав визначальним критерієм для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду має бути саме об`єктивна необхідність забезпечення однакового застосування судами норм права у подібних правовідносинах, зокрема у випадку відповідних розбіжностей у судовій практиці касаційних судів різних юрисдикцій.
47. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
48. За усталеним підходом Великої Палати Верховного Суду, для віднесення справи до категорії спорів, які містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати кілька з наведених ознак, проте не одночасно в їх сукупності, зокрема:
- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;
- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми;
- існують якісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, зокрема:
а) відсутність усталеної судової практики застосування однієї і тієї ж норми права, у тому числі наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;
б) невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, у тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;
в) встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;
49. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
50. Водночас справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і трапляється в невизначеній (значній) кількості справ, у разі якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.
51. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
52. В ухвалі від 12 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, послався на наявність виключної правової проблеми, яка не може бути вирішена в межах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зазначивши, що судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки порушене процесуальне питання має виняткове значення, так як йдеться про правове питання, яке потребує пояснення, і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією.
53. Аналіз наведеного колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду обґрунтування наявності виключної правової проблеми, на мою думку, безсумнівно засвідчує, що:
- на нормативному рівні існує невизначеність питання складу суду для вирішення заяви про повернення судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, адже ані ЦПК України, ані Законом України «Про судовий збір» прямо не встановлено відповідного спеціального правила або винятків із загальної норми про те, що перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій здійснюється колегією суддів суду касаційної інстанції у складі трьох або більшої непарної кількості суддів, а також у визначених цим Кодексом випадках - судовою палатою Касаційного цивільного суду (палатою), об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду (об`єднаною палатою) або Великою Палатою Верховного Суду (Великою Палатою);
- виникнення цієї проблеми саме із застосування процесуальних норм не перешкоджає її вирішенню Великою Палатою Верховного Суду, адже законодавець не обмежував можливість реалізації палатою відповідної компетенції лише сферою застосування норм матеріального права;
- відсутня стала та єдина судова практика щодо визначення належного (повноважного) складу суду для розгляду заяв про повернення судового збору, зокрема:
Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду постановлено ухвали щодо повернення судового збору:
та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду постановлено ухвали щодо повернення судового збору:
колегією суддів у складі трьох суддів (від 18 жовтня 2023 року у справі № 280/388/23, від 10 липня 2023 року у справі № 160/9576/20, від 29 червня 2023 року у справі № 1.380.2019.006247);
у складі судді-доповідача(від 05 жовтня 2023 року у справі № 200/5552/20-а, від 03 серпня 2023 року у справі № 160/1280/23, від 18 липня 2023 року у справі № 420/4293/20);
- вирішення Великою Палатою Верховного Суду правової проблеми щодо визначення складу суду для розгляду заяв про повернення судового збору касаційним судом є необхідним для дотримання принципу юридичної визначеності, забезпечення єдності та сталості судової практики, а також усунення підстав для заявлення відводу судді на підставі пункту 4 частини першої статті 36 ЦПК України, сумнівів у правосудності такого рішення через недотримання порядку визначення складу суду;
-ця виключна правова проблема наявна не в одній конкретній справі, адже за весь період діяльності Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду кількість таких заяв становить більше 11 000.
54. У свою чергу щодо питання відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у питанні повернення судового збору при закритті касаційного провадження як помилково відкритого Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, на моє переконання, навів цілком вичерпне та достатнє обґрунтування мотивів необхідності такого відступу.
55. Отже, в ухвалі про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду належним чином обґрунтувала мотиви щодо відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у питанні повернення судового збору при закритті касаційного провадження як помилково відкритого, а також якісні та кількісні критерії наявності виключної правової проблеми щодо обставин наявності різної практики одноособового та/або колегіального вирішення суддею питання повернення судового збору, за подання касаційної скарги, яка існує у касаційних судах різних юрисдикцій, що засвідчує наявність саме проблеми тлумачення і правозастосування наведених процесуальних норм у практиці Верховного Суду.
56. За наведеного вважаю, що Велика Палата Верховного Суду помилково залишила без належного дослідження і оцінки обґрунтування підстав передачі справи для її розгляду, натомість обмежившись лише формальним тлумаченням власної компетенції без урахування визначеної законодавцем провідної ролі Верховного Суду у забезпеченні єдності судової практики, відсутність якої у практиці самого касаційного суду негативно впливає на авторитет найвищого суду у системі судоустрою України.
57. Тому не погоджуюсь із висновком Великої Палати Верховного Суду про відсутність підстав для прийняття справи до судового розгляду через відсутність критеріїв виключної правової проблеми та про те, що вона не може розглядати окремі процесуальні клопотання, наприклад про повернення судового збору, якщо справа вже вирішена касаційним судом.
58. Подібні правові проблеми у застосуванні процесуальних норм при визначенні складу суду в інших аспектах уже були предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду [(постанови від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18, провадження № 14-126цс20 (щодо складу суду апеляційної інстанції, який відмовляє у відкритті апеляційного провадження (тлумачення поняття «суд апеляційної інстанції», вжитого у частинах першій і другій статті 358 ЦПК України, треба розуміти як колегію суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів), та від 19 жовтня 2023 року у справі № 990/83/23, провадження № 11-106заі23 (щодо складу суду, який повертає позовну заяву (вирішення питання про повернення позовної заяви у зв`язку з тим, що позивач не усунув її недоліків, має вирішувати колегіальний склад суду)].
59. До того ж суперечливим видається твердження про те, що Велика Палата Верховного Суду не є судом, «встановленим законом», для розгляду цієї справи, в якій подано клопотання про повернення судового збору (після закриття касаційного провадження, що було відкрите за касаційною скаргою помилково), при розгляді якого існують різні підходи щодо визначення кількісного складу суду в касаційних судах різних юрисдикцій, оскільки в практиці Верховного Суду на рівні Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати неодноразово вирішувались проблемні питання практики застосування норм процесуального законодавства, які мали виключно процедурний характер та в окремих випадках були притаманні виключно суду касаційної інстанції.
60. Таку практику демонструють, зокрема, судові рішення:
- постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20), у якій вирішувалось питання застосування пунктів 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України щодо можливості касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову, постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін, ухвали апеляційного суду, якою він відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а також постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та відмовлено у задоволенні відповідної заяви;
- ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23 лютого 2018 року у справі № 910/1396/18, у якій вирішувалася проблематика неоднакового застосування статті 288 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» цього ж Кодексу в подібних правовідносинах при вирішенні питання про відкриття чи відмову у відкритті касаційного провадження та повернення касаційної скарги (щодо порушення порядку подання касаційної скарги);
- ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 вересня 2022 року у справі № 924/337/18, яку передано зі стадії вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження з підстав різного застосування Верховним Судом пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України у сукупності з положеннями частини сьомої статті 12 цього Кодексу в питанні реалізації встановленого законодавцем обмеження на касаційне оскарження прийнятих у справі судових рішень за критерієм ціни позову [виходячи з якого розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць слід обчислювати п`ятсот прожиткових мінімумів (ціну позову), передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, - що був встановлений на 1 січня року, в якому особа звернулася з позовом у справі, чи на 1 січня року, в якому було подано касаційну скаргу];
- постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 квітня 2023 року у справі № 910/5172/19, яку було передано на розгляд об`єднаної палати для відступу від висновку щодо застосування норм права (частини першої статті 35 ГПК України, а також інших зазначених в цій ухвалі нормативно-правових актів) у подібних правовідносинах (в аналогічній ситуації у справі № 910/5172/19), викладеного в ухвалі від 07 листопада 2022 року у справі № 910/5172/19 (щодо передачі справи на повторний автоматизований розподіл у загальному порядку, а не раніше визначеному складу суду після задоволення заяви про самовідвід колегії суддів) тощо.
61. Відтак за подібного правового регулювання визначення складу суду для перегляду судових рішень у касаційному порядку та здійснення судочинства колегією суддів у касаційних судах, існування протилежних підходів до визначення складу суду для розгляду питання про повернення судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, касаційними судами різних юрисдикцій - дотримання принципу правової визначеності можливе лише шляхом застосування передбачених процесуальним законом механізмів забезпечення єдності судової практики, зокрема перегляду справи Великою Палатою Верховного Суду з підстав, передбачених статтею 404 ЦПК України.
62. За статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя є незалежним та керується верховенством права, здійснюючи правосуддя (стаття 129 Конституції України). Аналогічний припис є у частині першій статті 10 ЦПК України.
63. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є правова визначеність (legal certainty), яка вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року
№ 2-р/2017, абзац шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
64. Процедурний аспект принципу верховенства права базується на тому, що вимоги правотворчої та правозастосовчої практики повинні відповідати певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону; вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону тощо.
68. Суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини»).
69. У рішенні від 30 квітня 2019 року у справі «Аксіс та інші проти Туреччини» (Aksis and other v. Turkey, заява № 4529/06, § 53-56) ЄСПЛ наголосив на тому, що очевидні суперечності у прецедентній практиці вищого суду та невиконання механізму, спрямованого на забезпечення гармонізації судової практики, стали причиною порушення прав громадян на справедливий судовий розгляд.
70. Велика Палата Верховного Суду мала б ураховувати зазначені висновки ЄСПЛ при визначенні власної ролі у реалізації основних завдань, покладених на Верховний Суд, зокрема щодо забезпечення сталості та єдності судової практики, відтак і при оцінці обґрунтованості підстав передачі справи на її розгляд, зазначених колегією суддів, палатою або об`єднаною палатою касаційного суду.
71. Слід наголосити, що, приймаючи ухвалу від 30 квітня 2025 року у справі № 405/2617/21 (провадження № 14-30цс25), Велика Палата Верховного Суду, окрім фактичного ігнорування своєї основної функції із забезпечення сталості та єдності судової практики, не врахувала також, що єдиним можливим процесуальним механізмом подолання існуючих розбіжностей у правозастосуванні касаційних судів різних юрисдикцій є вирішення такої справи саме Великою Палатою Верховного Суду.
72. З урахуванням наведеного вважаю, що Великій Палаті Верховного Суду потрібно було прийняти справу № 405/2617/21 до розгляду, здійснивши належний аналіз підстав її передачі Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду та розбіжностей у судовій практиці щодо визначення належного (повноважного) складу касаційного суду для вирішення питання повернення судового збору за подання касаційної скарги у зв`язку з закриттям касаційного провадження, яке було відкрите помилково, крізь призму покладених на Верховний Суд завдань із забезпечення єдності судової практики, а також принципів юридичної визначеності та верховенства права.
73. При цьому слід ураховувати, що однакове застосування закону всіма інституціями, зокрема судом, забезпечує загальнообов`язковість законодавчих приписів, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.
74. Ураховуючи наведене, вважаю, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 12 лютого 2025 року навів достатнє обґрунтування необхідності розгляду цієї справи Великою Палатою Верховного Суду задля вирішення виключної правової проблеми та забезпечення єдності судової практики в аспекті вирішення питання щодо того, чи підлягає поверненню судовий збір при закритті касаційного провадження як помилково відкритого, та визначення кількісного складу касаційного суду для розгляду клопотання про повернення судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
75. Отже, Велика Палата Верховного Суду мала прийняти справу № 405/2617/21 до розгляду, а не повертати її відповідній колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з формальних підстав.
Суддя О. О. Банасько