Номер провадження 2/754/330/25
Справа №754/8399/24
РІШЕННЯ

Іменем України

08 травня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

представника позивача Коротя Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коротю Р.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 та визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону з визначенням ціни предмета іпотеки при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій з подальшим направленням грошових коштів від такої реалізації на погашення заборгованості за договором позики від 13.09.2018, яка становить 7 116 146 (сім мільйонів сто шістнадцять тисяч сто сорок шість) грн. 94 коп.

Вимоги мотивовано тим, що 13.09.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передано у позику ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 109 980 грн., що було еквівалентно 3 900 доларів США. Зазначена сума мала бути повернута до 13.09.2019. В забезпечення виконання вказаного договору позики 13.09.2018 був укладений договір іпотеки, за мовами якого в іпотеку була передана кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала іпотекодавцю на підставі договору дарування від 11.12.2008. 28.09.2018 були внесені зміни до договору позики, оскільки позичальник отримала в позику додаткові кошти, а загальна сума позики була визначена в розмірі 258 205,00 грн., що було еквівалентно сумі в розмірі 9 140 доларів США, а також був збільшений строк виконання зобов`язання до 13.03.2020. При цьому, аналогічні зміни цього ж дня були внесені до договору іпотеки, де були зафіксовані збільшення обсягів забезпечення іпотекою. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла. Померла ОСОБА_3 сплатила позивачу грошові кошти в розмірі 2 840 доларів США, однак розмір зобов`язання по тілу позики в розмірі 6 300 доларів США залишився невиконаним. Після смерті позичальника та іпотекодавця, спадщину після неї прийняла її мати ОСОБА_2 , котра є відповідачем по справі. Відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину на предмет іпотеки та зареєструвала на себе право власності, а відповідно стала правонаступником позичальника за позиковим зобов`язанням та як наслідок іпотекодавцем за зазначеним вище договором іпотеки. Позивачем було подано до нотаріальної контори заяву про повідомлення всіх спадкоємців про існуючі зобов`язання померлої. Після отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачем була пред`явлено вимоги до відповідача відносно виконання зобов`язань, на які останньою надано відповідь, відповідно до якої вона визнає суму тіла позики, проте вказана сума так і не була повернута позивачу, наслідком чого стало подання цього позову. Розмір боргу по тілу позики залишився в розмірі 6 300 доларів США. Станом на момент подання позову (30.05.2024) курс долара США Національним банком України визначений на рівні 40.48 грн. за 1 долар США, а відтак розмір боргу відповідача становить 255 024,00 грн. Також з відповідача підлягають до сплати проценти за користування грошовими коштами на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Загальна сума боргу по процентам за користування коштами становить 67 043,37 грн. При цьому, загальна сума боргу по тілу позики та процентам за користування становить: 255 024,00 грн. + 67 043,37 грн. = 322 067,37 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі, визначеному в п. 9 договору позики, а саме 5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочки, за період з 14.03.2020 по день смерті позичальника 13.10.2020 (214 днів), а потім з наступного дня після прийняття спадщини та закінчення 6 місячного строку для такого прийняття - з 15.04.2021 по день введення в України правового режиму воєнного стану - 23.02.2022 (315 днів), а разом 529 днів в розмірі 6 745 384,80 грн. З поміж-іншого, позивач вважає, що з відповідача підлягає до стягнення 3% річних за прострочення зобов`язання у розмірі 14 003,31 грн., а також 34 691, 46 грн. - інфляційна складова боргу, що в загальному розмірі складає 7 116 146,94 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.06.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження по справі, здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Десятою Київською державною нотаріальною конторою 17.07.2024 до суду направлено матеріали спадкової справи № 831/2020 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 24.09.2024, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлена належним у вставленому законом порядку, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судова влада України.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 13.09.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М.

Відповідно до п. 1 договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у сумі 109 980 грн., що є еквівалентом суми 3 900 доларів США за курсом продажу доларів в АТ КБ «Приват Банк» на день укладення цього договору. Передачу коштів було здійснено до підписання договору.

Згідно п. 2 договору, позичальник вказану суму грошових коштів зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 13.09.2019 включно готівкою або в безготівковому порядку.

Пунктом 10 договору передбачено, що сторони домовились, що виконання зобов`язання позичальником за цим договором буде забезпечуватись іпотекою, а саме позичальником буде передано позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язання між сторонами 13.09.2018 було укладено договір іпотеки, відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 3 (трьох) житлових кімнат та має загальну площу 72,0 кв.м., житлову площу 42,1 кв.м.

Пунктом 1.2 договору іпотеки за домовленістю сторін визначено, що заставна вартість предмету іпотеки становить 131 976 грн.

В подальшому, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено 28.09.2018 договір про внесення змін до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 13.09.2018 за реєстровим № 4744.

Відповідно до вказаного договору пункт 1 Договору позики викладено в новій редакції:

«1. Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 258 205 грн. що є еквівалентом суми 9 140 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приват Банк» (і доларів =28,25 гривень) на день укладення цього договору. Передачу вказаних грошових коштів було здійснено до підписання цього договору». Позичальник своїм підписом підтвердив факт отримання від позикодавця грошових коштів у сумі 258 205 грн.

Також, змінено пункт 2 договору позики шляхом продовження строку повернення коштів до 13.03.2021 року включно.

Також, 29.08.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 13.09.2018 за реєстровим № 4744.

Зокрема, пункт договору іпотеки про основне зобов`язання викладено в новій редакції: « Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 13.09.2018 за реєстровим № 4744, згідно якого іпотеко держатель надав боржнику грошові кошти у вигляді позики у розмірі 258 205 грн., що є еквівалентом суми 9 140 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приват Банк» (1 долар США - 28,25 грн.) на день укладення договору, строком до 13.03.2020 включно, без нарахування процентів».

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599, 601, 604, 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Окремим видом застави є іпотека.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про іпотеку", у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Приписи ст.ст. 1281 і 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема у зобов`язаннях, забезпечених іпотекою.

За змістом цих приписів:

1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця;

2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця;

3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки;

4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього;

5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги;

6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом ч.1 ст. 1282 ЦК України та ч.1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця.

Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст.ст. 1281 і 1282 ЦК України.

Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Подібний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц.

Відповідно до п. 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений ст. 1281 ЦК України приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги.

Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Таким чином, пред`явлення кредитором своїх вимог до спадкоємців через нотаріуса не суперечить положенням ч.2 ст. 1281 ЦК України.

На відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадкоємцями спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Таким чином, ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення вимог кредиторів, не встановлює певного порядку пред`явлення таких вимог.

Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 751/8658/15-ц (провадження № 61-10940св18).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 15.10.2020 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 17206.

Десятою Київською державною нотаріальною конторою 23.10.2020 було заведено спадкову справу № 831/2020 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

У відповідності до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 15 від 11.12.2008 № 5-3116, та зареєстровано в бюро 16.12.2008 за реєстровим № 641.

Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. 25.05.2021 видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 3-240, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 .

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.05.2024 квартира АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номеру 3-240, виданого 25.05.2021 Десятою київською державною нотаріальною конторою.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За змістом ст. ст. 1216, 1218, 1219, 1281, 1282 ЦК України у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у частинах 3, 4, ст. ст. 1268, 1269 ЦК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини та оформлення спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Разом з тим відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року по справі № 636/2726/16, в якій Суд робить висновок про наступне: "Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора".

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1283 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою, згідно якої повідомив, що між ним та померлою ОСОБА_3 13.09.2018 було укладено договір позики грошових коштів, а також зазначив про те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває під забороною відчуження згідно з договором іпотеки № 4744, у зв`язку з наявним невиплаченим боргом у померлої перед ОСОБА_1 .

При цьому, варто звернути увагу на те, що 22.09.2021 відповідач ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_1 з претензією.

Відповідно до претензії, відповідач вказувала на те, що у зв`язку з укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору іпотеки від 13.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., на квартиру накладено заборону на відчуження.

Також у претензії зазначено, що її донька ОСОБА_3 виконувала зобов`язання за договором позики від 13.09.2019 до моменту смерті, при цьому сума зобов`язання була частково сплачена, залишок боргу складав 6 700 доларів США.

Відповідач зауважила, що ОСОБА_1 неправомірно вимагає повернення суми коштів у розмірі 9 000 доларів США, проте за відомостями з нотаріальної справи залишок боргу складає 6 700 доларів США. На підставі статтей 509, 522 ЦК України відповідач виявила погодження сплатити залишок суми боргу у розмірі 6 700 доларів США. Водночас ОСОБА_2 просила переглянути суму боргу за зобов`язанням з 9 000 доларів США до 6 700 доларів США, при цьому надати можливість виконання зобов`язання в вигляді сплати залишку суми боргу з розстроченням на 24 місця з виплатою рівних часток щомісяця протягом зазначеного періоду, а також надати гарантійний лист з відображенням залишку суми боргу з розстроченням на 24 місяці.

ОСОБА_1 10.11.2021 було подано до Десятої київської державної нотаріальної контори претензію спадкоємцю щодо виконання зобов`язання ОСОБА_3 договору позики від 13.09.2018. При цьому, ОСОБА_1 , керуючись статтею 1281 ЦК України пред`являє вимогу до спадкоємця ОСОБА_2 , котра прийняла спадщину, щодо грошового зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики від 13.09.2018 в розмірі 6 300 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приват Банк» у відповідній частині прийнятої спадщині.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 в межах шестимісячного строку з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину пред`явив свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину.

Статтею 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Частина 2 ст. 182 ЦК України передбачає, що вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Варто зауважити, що в матеріалах справи міститься претензія відповідача ОСОБА_2 , котра виявила погодження сплатити залишок кредитору спадкодавця суми боргу у розмірі 6 700 доларів США. Водночас ОСОБА_2 просила переглянути суму боргу за зобов`язанням з 9 000 доларів США до 6 700 доларів США, при цьому надати можливість виконання зобов`язання в вигляді сплати залишку суми боргу з розстроченням на 24 місяці з виплатою рівних часток щомісяця протягом зазначеного періоду, а також надати гарантійний лист з відображенням залишку суми боргу з розстроченням на 24 місяці.

У зв`язку з викладеним, варто зауважити, що матеріали справи не містять належних доказів, на підтвердження відмови спадкоємця повернути грошові кошти за договором позики від 13.09.2018, укладеним між ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_3 у повному обсязі.

Варто також звернути увагу, що кредитором спадкодавця ОСОБА_1 при обгрунтуванні підстав звернення до суду зазначено, що основна сума зобов`язання за договором позики становила 9 140 доларів США, однак померла ОСОБА_3 до моменту смерті частково виконала зобов`язання по поверненню грошових коштів у сумі 2 840 доларів США, а відтак розмірі зобов`язання по тілу позики в розмірі 6 300 доларів США залишається невиконаним.

За підрахунками позивача розмір боргу по тілу позики складає 6 300 доларів США, станом на момент подання позову 30.05.2024 курс долара США Національним банком України визначений на рівні 40,48 грн. за 1 долар США та становить 255 024 грн. Позивачем також нараховано проценти за користування грошовими коштами, пеня за прострочення виконання зобов`язання, 3 % річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 7 116 146,94 грн. (сім мільйонів сто шістнадцять тисяч сто сорок) гривнів.

Як зазначалося вище, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. (ст. 1282 ЦК України)

У постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 311/917/15 зроблено висновок, що "Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину".

У найбільш загальному вигляді вартість майна, одержаного у спадщину, слід розцінювати як грошову оцінку такого майна відповідно до його ринкової вартості. Зазначене є справедливим як для спадкоємця (задовольняючи вимоги кредиторів, він може бути змушений продати частину спадкового майна чи все це майно, і було б несправедливим примушувати спадкоємця відповідати в розмірі, більшому, ніж він може виручити за продаж активу спадщини в конкретний момент часу) так і для кредиторів (все одно, більше ринкової вартості майна, що належало спадкодавцю, вони отримати не змогли б у всякому випадку).

Водночас, пунктом 1.2 договору іпотеки від 13.09.2018 за домовленістю сторін визначено, що заставна вартість предмету іпотеки становить 131 976 грн. на день укладення договору.

За підрахунками позивача загальний розмір заборгованості, яка утворилась у зв`язку з невиконанням зобов`язання за договором позики від 13.09.2018 року становить 7 116 146,94 грн. (сім мільйонів сто шістнадцять тисяч сто сорок) гривнів.

Позивачем, всупереч нормам ст. 1282 ЦК України, не надано суду докази на підтвердження вартості майна, в матеріалах справи відсутні звіти про оцінку спадкового майна, а саме вартості квартири АДРЕСА_1 з урахуванням її технічних характеристик, а відтак суд позбавлений можливості встановити вартість спадкового майна.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 525-526, 530, 553-554, 546, 572, 575, 589, 611, 612, 625, 1048, 1054-1055, 1218, 1281, 1282, 1296 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 280, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення складено 08.05.2025.

Суддя О.Б. Саламон