Провадження № 22-ц/801/834/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 рокуСправа № 127/37934/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Піпка А. М. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Волошина С. В. від 29 січня 2025 року,

встановив:

18 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення цього позову і до досягнення дітьми повноліття, та аліменти на неї в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з дня звернення до суду і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25 листопада 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилися діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 перебувала у процесі розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , але добровільно погодити розмір матеріального утримання батьком дітей та їх матері до досягнення молодшим сином трьох років вони не змогли.

Самостійно забезпечити належний рівень життя дітей, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку вона не може, тому що у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною сама потребує матеріального утримання від батька дітей до досягнення молодшим сином трьох років.

Відповідач є здоровою працездатною особою, перебуває в лавах Збройних сил України, отримує стабільне грошове забезпечення, а тому може надавати утримання дітям та їй до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення цього позову і до досягнення дітьми повноліття, та аліменти на неї в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з дня звернення до суду і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з наданих сторонами доказів видно, що відповідач проживає окремо від позивачки та їх спільних дітей. З урахуванням вікової категорії дітей, їх звичайних потреб, того, що відповідач є особою працездатного віку суд прийшов до висновку, що обґрунтованим розміром аліментів на дітей буде 1/3 частина заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму, установленого для дитини відповідного віку.

Оскільки позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги від батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ним трьох років, а відповідач як працездатна особа таку допомогу може надавати (протилежного ОСОБА_2 не довів), то з нього підлягають стягненню аліменти на позивачку у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) допоки ОСОБА_4 не виповниться три роки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Піпко А. М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення цього позову і до досягнення дітьми повноліття. В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач відповідально ставився до утримання сім`ї, витрачав значну частку свого грошового забезпечення військовослужбовця на дітей. В середньому отримує щомісячно 45 298, 60 грн грошового утримання, відкрив депозитний рахунок по 1 000, 00 грн на кожну дитину та подав 28 листопада 2024 рапорт за місцем служби про перерахування із його заробітної плати на банківський рахунок позивачки 1/4 частки на утримання дітей. Суд у порушення приписів частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) прийшов до висновку про окреме проживання сторін на час звернення з цим позовом, хоча і позивачка і відповідач у заявах по суті справи зазначали одне і теж їх місце фактичного проживання, яке є відмінним від зареєстрованого місця проживання кожного з них. Позивачка заявлену до стягнення суму не обґрунтувала, не надала будь-яких доказів розміру щомісячних витрат на дітей та її особисто. Вважав суму в 15 099, 53 грн завеликою для забезпечення половини (з урахуванням рівності обов`язку батьків щодо матеріального утримання дітей) необхідних витрат на двох дітей віком, відповідно один і три роки.

Звертав увагу, що ОСОБА_1 не обґрунтувала та не довела його спроможності надавати утримання їй до досягнення трирічного віку молодшим сином. Натомість сама вона має значні доходи, зокрема отримала 2 373 761, 88 грн на придбання квартири та 110 000, 00 грн від продажу власної земельної ділянки.

Зазначав, що не надання позивачкою відповіді на поставлені ним у відзиві на позовну заяву письмові питання, є порушенням його права на справедливий суд і вказує на однобічність та заангажованість суду першої інстанції.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Частини перша та друга статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно визначився, що кожен з батьків зобов`язаний брати участь в утриманні дітей, малолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично опікується їхня матір ОСОБА_1 , відповідно вона має право на отримання від ОСОБА_2 аліментів на дітей, а також на себе до досягнення молодшим сином трирічного віку. Розмір стягнутих судом аліментів відповідає вимогам закону, а також засадам розумності, пропорційності та добросовісності.

Однак з мотивами, з яких виходив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні повністю погодитись не можна з таких міркувань.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6 - 7).

Суд першої інстанції також зазначив, що сторони проживають окремо, про що свідчить реєстрація місця проживання кожного з них.

У частині першій статті 82 ЦПК України установлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша, друга статті 174 ЦПК України).

У позовній заяві, відповіді на відзив позивачка вказувала фактичною адресою проживання обох сторін: АДРЕСА_1 . Цю ж адресу як фактичне місце свого проживання зазначав і в заявах по суті справи ОСОБА_2 (заява про приєднання доказів, відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив).

Отже робити висновок про те, що сторони на час розгляду справи проживали за різними адресами суд першої інстанції не мав.

Разом з тим на час звернення з цим позовом та вирішення справи судом першої інстанції сторони перебували в процесі розірвання шлюбу і, хоча й проживали за однією адресою, але дітьми фактично опікувалась ОСОБА_1 , як така, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ним трирічного віку.

Ці обставини сторони визнавали, що видно із поданих ними заяв по суті справи.

ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Силах України, його грошове забезпечення з травня по жовтень 2024 року становило 271 791, 59 грн (а. с. 28).

29 листопада 2024 року він відкрив а Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» депозитні рахунки на обох дітей Вклад «Джуніор» на суму по 1 000,00 грн строком на 12 місяців (а. с. 108 - 113).

Стаття 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення повноліття.

Відповідно до частин першої - третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (частина перша статті 189 ЦК України).

Апеляційний суд звертає увагу, що проживати чоловікові і жінці за однією адресою впродовж якогось часу до та навіть після розірвання шлюбу (через неможливість знайти інше житло, відсутність коштів для забезпечення переїзду, небажання іншого з подружжя звільняти таке житло тощо) не означає «проживати разом» у розумінні частини другої статті 3 СК України, а відсутність договору про сплату аліментів між сторонами надавала ОСОБА_1 право вимагати стягнення аліментів на дітей в судовому порядку незалежно від заяви (рапорту) ОСОБА_2 про відрахування аліментів за ініціативою платника (частина перша статті 187 СК України).

Очевидно, що з розміром матеріального утримання, який добровільно надавав відповідач вона не погоджувалась, здійснення ж комунальних та інших платежів щодо утримання майна, яке на час подання позову перебувало у спільному користуванні сторін, значення для вирішення цього спору не мають (можливість припинити відповідні сплати після присудження аліментів, як і вимагати компенсації частини вже понесених витрат нічим не обмежена).

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (частини перша, друга статті 183 СК України).

Представник відповідача - адвокат Піпко А. В. слушно зазначав, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Разом з тим очевидним є те, що перебування особи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку унеможливлює (значно ускладнює) отримання заробітку такою особою, за виключенням пасивних доходів (здавання в найм (оренду) майна, роялті або винагорода за використання об`єктів інтелектуальної власності тощо).

Саме у зв`язку із цим законодавець передбачив право того з батьків, з ким проживає дитина, на отримання аліментів з іншого з батьків до досягнення дитиною трьох років (частини друга, четверта, шоста статті 84 СК України, частини перша, третя, четверта статті 86 СК України).

Таке право не припиняється після розірвання шлюбу, не залежить від того, чи він / вона працює, та його / її матеріального становища, однак обмежується можливістю надавати відповідне утримання чоловіком / жінкою.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін, диспозитивність судового процесу (частини перша, друга, пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (таке ж положення містить частина перша статті 81 ЦПК України).

Із вказаних положень прослідковується можливість застосування принципу «affirmanti incumbit probatio» який означає, що «хто стверджує, той і доводить».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Тобто у справах про стягнення аліментів на дітей та одного з подружжя до досягнення дитиною трьох років на позивача покладається обов`язок доведення того, що діти проживають з ним і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги іншого з батьків.

Натомість відповідач, який заперечує проти позову в частині визначеного позивачем розміру аліментів та через неможливість надання утримання іншому з подружжя, з яким проживає дитина до трьох років, зобов`язаний довести, що їх майновий стан взагалі не дає змоги утримувати того з подружжя, з ким проживає дитина, а стягнення аліментів на дітей у визначеному позивачем розмірі поставить його у скрутне матеріальне становище (гірше ніж матиме отримувач аліментів), або навпаки розмір його заробітку (доходу) є надто великим аби визначена позивачем сума була обґрунтовано необхідною для утримання дітей та його особисто до досягнення дитиною трьох років, а не сприяла безпідставному збагаченню отримувача аліментів.

Як було зазначено, не залежно від того, що відповідач на час подання позовної заяви та розгляду справи судом першої інстанції проживав за тією ж адресою, що й позивачка, це не означало того, що діти не проживають окремо від нього з матір`ю, а тому ОСОБА_1 мала право на аліменти від ОСОБА_2 як на дітей, так і на неї до досягнення молодшим сином трьох років.

Доведення розміру щомісячних витрат на дитину (за умови, що той з батьків, з ким проживає дитина заздалегідь (до припинення стосунків з іншим з батьків) не готується до судового провадження щодо стягнення аліментів) становить надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування (extreme and unattainable standard of proof), що за практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) свідчить про порушення установленого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року законом України № 475/97-ВР, (далі Конвенція) права на справедливий суд (справи «Хамідов проти Росії», «Дюльдін та Кіслов проти Росії»).

Заперечуючи проти позову відповідач стверджував, що 1/3 частина його заробітку складатиме 15 099, 53 грн, що з урахуванням принципу рівності обов`язку батьків утримувати дітей, становитиме занадто велику суму - 30 199, 07 грн, яка не є необхідною для утримання дітей, віком, відповідно три і один рік.

Проте, як зазначав апеляційний суд до досягнення трьох років ОСОБА_1 не має змоги працевлаштуватись, доказів наявності у неї пасивних регулярних доходів, з яких вона могла б забезпечити матеріальні витрати на дітей, у справі немає. Отже до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років саме батько, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний забезпечувати кошти на їх утримання у повному обсязі.

Участь матері ОСОБА_1 в їх утриманні у цей період забезпечується її фізичною опікою про дітей (догляд, готування їжі, прання, необхідність постійного перебування поряд з молодшим сином, доставлення старшого сина до дошкільного закладу і назад до дому (якщо той його відвідує) тощо).

За таких обставин розмір грошового утримання двох малолітніх дітей в приблизно 15 тис. грн не є завеликим, а визначена позивачкою частка від заробітку (доходу) відповідача є розумною, справедливою та обґрунтованою, а також такою, що відповідає усталеній судовій практиці в подібних справах.

Крім того апеляційний суд зазначає, що розмір аліментів на дітей не є незмінним (стаття 192 СК України), отже зміна умов, передбачених цією статтею, може бути підставою для зміни розміру аліментів за позовом їх платника.

Платник аліментів також вправі звернутись із заявою про здійснення контрою за цільовим витрачанням аліментів на дітей до органу опіки і піклування, якщо матиме сумніви, щодо того, що сплачувані ним кошти насправді в повному обсязі витрачаються на утримання дітей (стаття 186 СК України).

Щодо стягнення 1/6 частини заробітку (доходу) на утримання ОСОБА_1 до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, то суд першої інстанції правильно визначився, що відповідач не довів неможливості сплачувати ним аліменти на матір дитини до досягнення дитиною трирічного віку (він є здоровою, працездатною особою, має стабільний заробіток), ця частка так само відповідає засадам справедливості, виваженості та розумності.

Загальний розмір аліментів не поставить платника аліментів в гірше становище, ніж їх отримувачку.

Щодо отримання ОСОБА_1 110 000,00 грн доходу від продажу власної земельної ділянки та 2 373 761, 88 грн на придбання житла, то апеляційний суд звертає увагу, що як кошти отриманні від відчуження нерухомого майна (земельної ділянки сільськогосподарського призначення, отриманої позивачкою як учасницею бойових дій) так і цільові кошти, отримані нею від держави для придбання житла у зв`язку із його втратою через збройну агресію російської федерації проти України, не вказують на реальний майновий стан позивачки, не є доходами, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, визначеними Постановою Кабінету Міністрів України № 146 від 26 лютого 1993 року, з подальшими змінами і доповненнями, а тому не мають значення для вирішення цього спору.

Щодо стверджуваного представником відповідача - адвокатом Піпком А. М. порушення права ОСОБА_2 права на справедливий суд (права бути почутим) через ненадання ОСОБА_1 відповіді на поставлені ним у відзиві на позовну заяву письмові питання, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2024 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У справі «Твердохлєбова проти України» (заява № 15830/16) ЄСПЛ констатуючи порушення пункту 1 статті 6 Конвенції Європейський суд зазначив, що «...можливість для сторін брати участь у провадженні випливає з об`єкта та мети статті 6 Конвенції в цілому. Крім того, принципи змагальності та рівності сторін навряд чи можна уявити без участі сторін у судовому розгляді i вони вимагають, щоб особа, щодо якої було ініційоване провадження, була поінформована про цей факт ...Крім того, принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною ... i має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями aбo доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункт 23 рішення)».

Отже порушенням принципу рівності сторін через ненадання розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною, означає що саме така особа має бути належним чином проінформована про ініційоване щодо неї судове провадження і у встановленому процесуальним законом порядку представляти перед судом свої доводи щодо суті такого провадження, а не процесуальні дії іншої сторони, зокрема й ненадання відповіді на письмові запитання відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву (частина друга статті 93 ЦПК України).

Крім того згідно з частинами шостою, сьомою статті 93 ЦПК України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання:

1) з підстав, визначених статтями 70, 71 цього Кодексу;

2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи;

3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.

За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.

Відповідно до частини першої статті 71 ЦПК України фізична особа не має права відмовитися давати показання, крім показань щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім`ї або близький родич цих осіб), які можуть тягнути юридичну відповідальність для нього або таких членів сім`ї чи близьких родичів.

Підставою позову про стягнення аліментів є обставини, безпосередньою пов`язані з особою сторін процесу та їх дітей (про це ж свідчить і зміст поставлених адвокатом Піпком А. М. питань), що давало ОСОБА_1 право відмовитись надавати відповіді на ці питання. Ухвала суду про зобов`язання ОСОБА_1 надати відповідь на письмове опитування представника відповідача - адвоката Піпка А. М. не виносилась, а тому вважати порушеним право відповідача поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи (частина перша статті 93 ЦПК України) підстав немає.

Загальне ставлення до обставин, якими відповідач обґрунтовував заперечення проти позовних вимог, які, в тому числі, хотів підтвердити шляхом письмового опитування позивачки, вона надала у поданій в строк відповіді на відзив.

Оскільки суд першої інстанції правильно виснував щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача на дітей і на неї до досягнення молодшим сином трирічного віку, але не дав у мотивувальній частині аргументованої відповіді на доводи ОСОБА_2 та його представника - адвоката Піпка А. М., то рішення необхідно змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Піпка А. М. задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2025 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

(Повний текст судового рішення виготовлено 12 травня 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало