ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гвоздєва М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №426/13181/19 за позовом Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чудновської Ірини Василівни на заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Бабій С.О. -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернувся до Сватівського районного суду Луганської області до відповідачів з даним позовом в обґрунтування якого зазначив, що між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №118/2013-Р від 08 травня 2013 року відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачеві грошові кошти в сумі 200 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти в розмірі 16% за користування кредитом в порядку, на умовах та у строки, передбачені кредитним договором. Строк повернення кредитних коштів до 07 грудня 2023 року. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується випискою з позичкового рахунку відповідача. ОСОБА_1 не виконала належним чином зобов`язання за кредитним договором та не повернула кредитні кошти у визначений кредитним договором строк.

У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки №118/2013-Р/П1 від 08 травня 2013 року з відповідачем ОСОБА_2 та договір поруки №118/2013-Р/П2 від 08 травня 2013 року з відповідачем ОСОБА_3 . Вимоги банку до відповідачів про погашення заборгованості не задоволені, заборгованість не погашена. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору, загальна заборгованість за кредитним договором за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року складає 186 841,56 гривень, з яких: 179 478,20 грн.- заборгованість за кредитом; 7 363,36 грн. - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом. У зв`язку з чим просив суд стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість за кредитним договором та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2802,62 грн.

Заочним рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 03 квітня 2020 року позовні вимоги ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» задоволено у повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором №118/2013-Р від 08 травня 2013 року у сумі 186 841,56 гривень. Вирішено питання сплати судового збору.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Чудновська І.В. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» - відмовити.

В обґрунтування скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду було ухвалено з неповним встановленням обставин справи, зокрема з підстав неможливості подання відповідачами доказів, які могли істотно вплинути на розгляд справи, та результат рішення суду, з причин не повідомлення належним чином відповідачів про дату та час проведення судового розгляду, а відповідно їх необізнаність з існуванням судового провадження.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з предметом кредитного договору №118/2013-Р від 08 травня 2013 року, кредит надавався на придбання майнових прав на однокімнатну квартиру, в забезпечення якого було укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно.

Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано строк позовної давності, а оскільки кредитний договір та договір іпотеки не містять будь-яких положень про збільшення встановленої законом позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, процентів і комісій за кредитним договором, а тому вважає, що до вимог позивача підлягає застосуванню загальна позовна давність. Вказує, що сплив позовної давності за основною вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором означає сплив позовної давності і за додатковою вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на те, що відповідачі на момент розгляду справи у суді першої інстанції не мали можливості заявити про застосування строку позовної давності до вимог позивача, тому просять суд апеляційної інстанції застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Окрім цього, вказує, що між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та Луганським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву (одержувач бюджетних коштів) та ОСОБА_1 08 травня 2013 року було укладено Договір №18/2013-ЧК про надання часткової компенсації процентів за кредитом, що надається позичальнику на будівництво або придбання житла.

Отже, позивач при зверненні до суду за захистом права не врахував існування вказаного договору надання часткової компенсації процентів та його істотних умов врахування яких могло істотно вплинути на розрахунок суми заборгованості по кредиту, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги в результаті чого виніс оскаржуване рішення.

Представник позивача адвокат Легезін О.Г. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зважаючи на відсутність в апеляційній скарзі аргументів та доказів на підтвердження порушення судом першої інстанції норм процесуального права або невірного застосування або незастосування норм матеріального права, просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 квітня 2020 року у справі №426/13181/19 без змін.

Представник позивача судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено,що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що між АБ «УКРГАЗБАНК» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №118/2013-Р від 08 травня 2013 року відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачеві грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору є: сума кредиту 200 000 грн., процентна ставка за користування кредитом 16% річних, за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість). Строк повернення кредитних коштів до 07 грудня 2023 року. Однак, відповідач ОСОБА_1 не виконувала належним чином зобов`язання за кредитним договором та не повертала кредитні кошти у визначений кредитним договором графік погашення.

Станом на 15 жовтня 2019 року заборгованість за кредитом складає 186 841,56 гривень, з яких: 179 478, 20 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7 363,36 грн. - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом.

У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки №118/2013-Р/П1 від 08 травня 2013 року з відповідачем ОСОБА_2 та договір поруки №118/2013-Р/П2 від 08 травня 2013 року з відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідно до п.п.1.1-1.5 Договору поруки, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язалися перед Кредитором відповідати солідарно з Боржником за виконання в повному обсязі Зобов`язання. Поручитель відповідає по зобов`язаннях за Кредитним договором перед Кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням статей 128, 130 ЦПК України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2024 року у справі № 643/17028/20 (провадження № 61-17619св23) зазначено, що: «процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судової повістки: шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судової повістки через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених у пункті 10 Положення про ЄСІТС, і тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Подібний за змістом висновок щодо надсилання судової кореспонденції на електронну адресу зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі №761/20381/21 (провадження №61-4215св23) зазначено, що: «відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року №73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику судового процесу SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових (SMS) повідомлень, однак виключно за наявності відповідної письмової заяви такого учасника».

Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення судової повістки особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонене, та може здійснюватися як додаткове, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судової повістки відповідно до статті 128 ЦПК України».

Якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (Постанова ВС від 10.04.2020 у справі № 415/7119/15-ц).

Право сторони по справі знати про час і місце судового засідання, є складовою права на доступ до правосуддя, передбачене статтею 6 Конвенції.

Хоча в тексті відновленого рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 квітня 2020 року (що оскржується), зазначено про належне повідомлення відповідачів, шляхом розміщення офіційного оголошення на офіційному сайті судової влади України, але матеріали справи даних, що підтверджують дане твердження, не містять, що слід трактувати на користь обґрунтованості доводів апелянта.

Таким чином порушено право відповідачів знати про час і місце розгляду справи, що є підставою для скасування судового рішення на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України через недодержання вимог процесуального закону,

Розглядаючи по суті позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

Судом встановлено наявність заборгованості позичальника перед кредитором станом на час звернення до суду. Згідно наданого розрахунку розмір даної заборгованості, станом на 15 жовтня 2019 року, визначено в сумі 186 841,56 гривень, з яких: 179 478, 20 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7 363,36 грн. - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом.

Відповідач в цілому не заперечує наявність боргових зобов`язань за кредитом, але посилається на те, що кредитне зобов`язання забезпечено іпотекою і в даному випадку існує інший спосіб захисту порушеного права кредитора.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позичальник не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, своєчасно не здійснював відповідні платежі згідно графіку, через що виникла заборгованість, яка також не сплачується відповідачем і розмір якої підтверджено розрахунком, а тому існують підстави для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Таким чином відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 несуть солідарну відповідальність з боржником.

Колегія суддів також зазначає, що згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі, звертаючись до суду з позовом, Банк обґрунтував свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором та правом вимагати дострокового повернення суми кредиту та відсотків у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 липня 2023 року у справа №757/2278/14-ц (провадження №61-1085св23), у разі пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, саме на позивача покладається обов`язок з доведення того, що є підстави для звернення з позовом.

Частиною 4 статті 16 ЗУ «Про споживче кредитування» (який є спеціальним законом, і яким слід керуватись при вирішенні даної справи) передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто спеціальний закон пов`язує право кредитодавця вимагати дострокового погашення кредиту за певних умов, зокрема, якщо це передбачено кредитним договором.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як зазначено вище і вбачається з матеріалів справи, Банк звернувся до суду з даним позовом у 2019 році, після не сплати відповідачем сум (згідно графіку погашення) за кредитним договором певної кількості щомісячних платежів, в результаті чого станом на 15 жовтня 2019 року виникла заборгованість: за тілом кредиту - в розмірі 179 478, 20 грн., та по процентах за користування кредитом - у розмірі 7 363, 36 грн.

З тексту кредитного договору №118/2013-Р від 08 травня 2013 року, який підписаний відповідачем, вбачається, що сторони погодили умови кредитування, зокрема щомісячні проценти на рівні 16% на місяць на залишок заборгованості, порядок повернення кредиту (згідно графіку погашення), кількість та розмір платежів, періодичність внесення платежів (графік платежів).

Підпунктом 1.3.1. п.1 кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на строк з 08 травня 2013 року по 07 грудня 2023 року.

Пунктом 3.2 кредитного договору зазначено, що невнесення або несвоєчасне внесення Одержувачем бюджетних коштів суми компенсації процентів у відповідності до Договору про надання часткової компенсації процентів не впливає на обов`язок Позичальника сплачувати Банку проценти за користування кредитними коштами в строки, визначені цим пунктом кредитного Договору виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.4 договору.

У разі ненадходження платежів від позивальника кредитний договір діє в межах строку на який надається кредит та припиняється належним його виконанням.

Пунктом 4.2.4 кредитного договору визначено право Банку вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому Договору включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами у випадках, зокрема, невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань по цьому договору, у тому числі, несвоєчасного виконання грошових зобов`язань(з простроченням їх виконання більше, ніж на один банківський день).

Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу Банку.

Апеляційний суд наголошує, що у розподілі тягаря доведення позову саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь кредитора, а відповідачі мають довести, що у них немає такого обов`язку у зв`язку з відсутністю заборгованості, яка підлягає стягненню, або що розмір заборгованості не відповідає дійсності. У разі пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме на позивача покладається обов`язок з доведення того, що строк виконання такого зобов`язання настав.

Дослідивши кредитний договір, договір поруки, зробивши висновок про доведеність позову, суд першої інстанції вважав встановленими обставини непогашення позичальником та поручителем заборгованості за кредитним договором, настання дострокового обов`язку з повернення суми кредиту.

В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідачем було додержано п.4.2.4 кредитного договору щодо направлення на адресу боржника та поручителів досудової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач не доводив та, відповідно не довів, що у позичальника та поручителя виник обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором відповідно до його умов. Матеріали справи не містять доказів вручення такої вимоги позичальнику та/або поручителю та того, що відповідачі протягом 30 днів з дня отримання досудової вимоги не виконали її, а тому для позичальника достроково настав обов`язок з повернення усієї суми кредиту.

Відповідно помилковими і безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що строк виконання основного зобов`язання у спірних правовідносинах настав достроково та з позичальника і поручителів підлягає стягнення вся сума кредиту.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку позивач має право лише на стягнення з відповідачів поточної заборгованості, яка виникла на час звернення до суду з даним позовом.

При цьому доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності заслуговують на увагу.

Так, цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строк. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Після переривання позовної давності перебіг строку починається знову, а при зупиненні від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 261 ЦК України, визначено початок перебігу позовної давності.

Тобто законодавець заклав презумпцію обізнаності кредитора про порушення його прав, таким чином обов`язок доказування необізнаності покладено на кредитора.

За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та від 30.09.2015 у справі №6-154цс15, які були підтримані Великою палатою ВС у постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з ч.5 ст.261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 200/7924/16-ц.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості, з урахуванням трирічного строку позовної давності, з відповідачів підлягає стягненню в солідарному порядку сума заборгованості за кредитом в розмірі 51 416,56 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, не спростовують наявність цивільно-правової відповідальності відповідачів та її розмір.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, із постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні зі скаргою ОСОБА_1 сплатила 4 203,67 грн. Вимоги апеляційної скарги задоволено на 27,5%. З огляду на висновок суду по справі з ПАТ АБ УКРГАЗБАНК на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1156 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором від 08 травня 2013 року №118/2013-Р яка виникла станом на 01 жовтня 2019 року у сумі 51 416 (п`ятдесят одна тисяча чотириста шістнадцять) грн. 56 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «УКРГАЗБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1156 (одна тисяча сто п`ятдесят шість) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бутиоскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 12.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв