Справа № 146/1102/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2025 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Іванової Ю.А.,

представника позивача Щетніцького В.С.

представника відповідача Дунаєва І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щетніцького Володимира Степановича до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя і визнання права власності на частини спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Щетніцький В.С. звернувся до Томашпільського районного суду Вінницької області про визнання майна спільним майном подружжя і визнання права власності на частину спільного майна подружжя, мотивуючи позовну заяву тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2009 року, який рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 12 червня 2024 року було розірвано. Від спільного проживання у них народились син ОСОБА_3 8 квітня 2010 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_2 . У період спільного проживання сторонами було придбано будинок АДРЕСА_1 . Будинок був придбаний за спільні кошти сторін, але був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 . В даному будинку на даний час проживає позивачка та їх діти.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 березня 2025 року закрито підготовче провадження по справі.

В судовому представник позивача ОСОБА_1 адвокат Щетніцький В.С. позов підтримав, попросив його задовольнити. На заперечення опонента зазначив, що з клопотанням про призначення експертизи не звертався, оскільки просить майно поділити в натурі.

Представниквідповідача ОСОБА_2 - адвокат Дунаєв І.Б. заперечує в задоволенні позову. Пояснив, що кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається. Першою обставиною при розгляді даної справи є таке поняття, як ціна позову. Ціна позову це вартість, з неї сплачується судовий збір при подачі позову. До позовної заяви додано довідку незадежного оцінювача, однак це не може замінити належний і допустимий доказ, як відповідна товарознавча експертиза, яка мала б бути проведена в межах даної справи. Зокрема в самій довідці зазначено, що остаточний висновок, щодо ринкової вартості житлового будинку з господарськими будівлями можливий лише за умови проведення експертної грошової оцінки вищевказаного майна, тобто в матеріалах справи відсутній належний і допустимий доказ. Зокрема, ч.6 ст. 9 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Таким чином оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до національного стандарту № 2 та з врахуванням стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Просить відмовити в позові з підстав недоведоності.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що сторони по справі 24 лютого 2009 року зареєстрували шлюб у виконкомі Комаргородської сільської ради, актовий запис № 3 (а.с.4).

19 квітня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі №458 та посвідченим державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н.М. - відповідно до якого ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.5 - 6).

Також позивачка надала довідку з Комаргородського старостинського округу від 20 березня 2024 року, з якої видно, що на її утриманні знаходяться діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Також в судовому засіданні оглянуто надану відповідачем копію заповіту від 24 листопада 2008 року, в якому зазначено, що ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що матиме право за законом заповіла ОСОБА_2 (відповідачу по справі); копію договору купівлі-продажу житлового будинку та документи на підставі яких він посвідчувався, посвідченого Томашпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області 19 квітня 2013 року за реєстром № 458.

Складений заповіт передував договору купівлі - продажу спірного майна, тобто заповіт складався 24 листопада 2008 року, договір купівлі продажу 19 квітня 2013 року.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вказане також кореспондується з нормами ст. 368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1, 2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок, про який йдеться в позовній заяві, був набутий подружжям в період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подану відповідачем копію заповіту, суд до уваги не бере, оскільки спадкодавець відчужила своє майно до своєї смерті шляхом продажу спірного будинку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що спірне майно : житловий будинок АДРЕСА_1 придбано сторонами в період перебування у шлюбі за спільні кошти, спільною працею, є спільним майном сторін.

Отже, доводи сторони позивача суд знаходить обґрунтованими, оскільки право позивача, передбачене ст. 60 СК України, презюмується, і вважає за необхідне захистити це право, визнавши спільним майном подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 і визнавши за позивачем право власності на частину спірного майна.

Твердження представника відповідача, що по даній справі необхідно призначити експертизу, суд звертає увагу на те, що предметом позову є поділ будинку в натурі, а для визначення розміру судового збору в матеріалах справи є інформація незалежного оцінювача ОСОБА_5 щодо вартості спірного будинку

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 4 , 19, 80, 141, 263 ЦПК України, 8, 57, 60, 61, 63, 69 СК України, 15,16, 368, 370 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ :

Позов представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щетніцького Володимира Степановича до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя і визнання права власності на частини спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складються з судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В.Скаковська

Повний текст рішення виготовлено 07 травня 2025 року.