КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7361/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Деркача Дмитра Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року у складі судді Ільєвої Т.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шостої Київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Шостої Київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 20 листопада 2023 року просила: встановити факт постійного проживання однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 станом на день смерті останньої.

Позов обґрунтовано тим, що 18 липня 1981 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № 3301 від 18 липня 1981 року народження.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1995 року по момент смерті ОСОБА_4 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується Актом констатації смерті №1 від 09 серпня 2007 року.

Після смерті ОСОБА_4 , державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори - Капелькою Н.М. було відкрито спадкову справу № 839/07, що містила спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_2 , у якій на момент смерті проживали батьки ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , у той час як до дня смерті, так і на час відкриття спадщини фактично спільно проживала із своїм чоловіком - ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 .

Про факт проживання ОСОБА_4 саме за адресою: АДРЕСА_1 , також свідчить Акт констатації смерті №1 від 09 серпня 2007 року, в якому місцем смерті значиться: АДРЕСА_1 .

Водночас, факт проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_3 з 1995 року по дату смерті ОСОБА_4 , за вказаною адресою, підтверджується тим, що ОСОБА_4 отримувала привітальні листівки, листи та поштові відправлення саме на адресу: АДРЕСА_1 , працюючи завучем Кловського ліцею № 77, ОСОБА_4 здійснювала репетиторство з англійської мови за місцем свого фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 . Також, ОСОБА_4 хворіла і постійно потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавав чоловік - ОСОБА_3 , а також неодноразово на вказану адресу викликалися лікарі швидкої допомоги.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 , як спадкоємець, постійно проживав разом із ОСОБА_4 , як спадкодавцем, на час відкриття спадщини та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини та не заявив про свою відмову від спадщини, то, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, ОСОБА_3 , як спадкоємець померлої ОСОБА_4 , вважається таким, що прийняв спадщину.

01 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що свідчить актовий запис № 2120.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим ОСОБА_1 являється правонаступником померлого та, як наслідок, спадкоємцем першої черги.

У якості відповідача залучається Шоста київська державна нотаріальна контора, так як спадкову справу № 839/07 було відкрито державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори - Капелькою Н.М.

Факт шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01 жовтня 2013 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2120.

ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, яка після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 прийняла спадщину за законом та бажає скористатися своїм правом на спадкування.

До складу спадщини після смерті ОСОБА_3 входить квартира АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 вважає, що вищезазначена квартира на час відкриття спадщини, внаслідок смерті ОСОБА_3 мала належати йому на праві приватної власності. Як наслідок, у ОСОБА_1 є право у якості спадкоємця ОСОБА_3 - успадкувати/оформити право приватної власності на усю квартиру АДРЕСА_2 .

На сьогодні ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом або інший правовстановлюючий документ на усю спірну квартиру, оскільки на підставі невірного рішення Печерського районного суду від 14 лютого 2014 року у справі № 2-3215/12 - титульним власником 2/3 частки квартири стала ОСОБА_2 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Деркач Д.І. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, винесеним при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Скаржниця посилається на те, що підтвердженням права власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру було свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.12.2011, видане державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі під № 4-3711 від 29 грудня 2011 року.

Звертає увагу, що на сьогодні, скаржниця не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом або інший правовстановлюючий документ на усю спірну квартиру, оскільки рішення Печерського районного суду від 14 лютого 2014 року у справі №2-3215/12 свідоцтво про право на спадщину від 29 грудня 2011 на ім`я ОСОБА_3 визнано частково недійсним у зв`язку з тим, що суд дійшов необґрунтованого висновку - щодо спільного проживання ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_3 з 18 липня 1981 року по 09 серпня 2007 року) із своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Вважає, що оскаржуване рішення про відмову у встановленні факту постійного проживання однією сім`єю свого покійного чоловіка ОСОБА_1 з його колишньою дружиною ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прямо впливає на майнові права та інтереси ОСОБА_1 оскільки її протиправно позбавлено та обмежено у праві власності.

Зазначено, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено, що ОСОБА_4 фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертає увагу, що з огляду на укладений шлюб, доцільно стверджувати, що покійні особи спільно проживали та вели спільний побут, що є основними ознаками сім`ї.

Окрім цього, якби ОСОБА_4 проживала за зареєстрованим місцем проживання, то і місце смерті було б відповідним. Проте, вона померла у квартирі свого чоловіка по бульв. Лесі Українки, оскільки там з ним проживала. Інших причин перебування на момент смерті ОСОБА_4 у квартирі ОСОБА_3 , окрім як спільного проживання та ведення спільного побуту у якості подружжя - немає.

Посилається на те, що свідок ОСОБА_7 03 грудня 2024 року під час допиту в судовому засіданні чітко повідомила що ОСОБА_8 з ОСОБА_9 постійно спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Також повідомила, що ОСОБА_4 перед смертю хворіла раком та не могла самостійно пересуватись, тому зазвичай ходила разом з ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу, як необґрунтовану, залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року - без змін.

Колегія суддів відхиляє долучене до апеляційної скарги клопотання про допит у якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , остільки указані особи допитані судом першої інстанції під час розгляду справи й їх поясненням у судовому рішенні надана відповідна оцінка.

Правові підстави до повторного допиту зазначених осіб у якості свідків відсутні.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися про розгляд справи повідомлялися належно (а.с. 98, 99, 105 т.3).

Від адвоката АО «Міллер» Деркача Д.І. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на його зайнятість в іншому судовому процесі в Прилуцькому міськрайонному суді Чернігівської області, а ОСОБА_1 не зможе прибути у судове засідання у зв`язку з перебуванням у іншому місті.

Між тим, вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому в апеляційній скарзі сторона позивача детально виклала свою правову позицію.

Підлягає врахуванню і та обставина, що у справі в якості представників позивачки приймали участь й інші адвокати АО «Міллер» - Климчук А.В., Новак А.І., Бондар А.М. (а.с. 4, 12, 39-40 т.2).

Доказів поважності їх причин неявки в судове засідання до справи не долучено.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що дану справу призначено до розгляду ухвалою суду від 13 лютого 2025 року, в той час як справу в іншому суді, на яку міститься посилання в клопотанні адвоката, призначено до розгляду 26 березня 2025 року (а.с. 97, 153 т.3).

Отже, адвокатом надано перевагу у розгляді іншої справи, яку призначено до слухання значно пізніше, а поважність причин неявки позивачки належними доказами не підтверджено.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Смірнова проти України" та "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє клопотання й вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Неявка учасників справи не є перешкодою у розгляді справи, остільки матеріали містять достатньо доказів щодо обставин справи, до того ж позицію позивачки викладено в належно мотивованій апеляційній скарзі.

Відповідно до справи, відповідачкою ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подано заяву з додатками до неї про наявність у справі клопотання про застосування строків позовної давності та долучено відповідні матеріали, що містяться на 20 сторінках (а.с.126-147 т.3).

Між тим, зазначене клопотання підлягає відхиленню, остільки у справі міститься заява ОСОБА_2 про застосування строку давності з додатками до неї (а.с.187-206 т.2), а необхідність долучення її додаткової копії цивільним процесуальним законом не передбачено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Як убачається зі справи, що 18 липня 1981 року між ОСОБА_3 ,, ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 від 18 липня 1981 року (а.с. 7 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується актом констатації смерті №1 від 09 серпня 2007 року та свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 10 серпня 2007 року (а.с. 8, 67 т. 1).

Після смерті ОСОБА_4 , державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Капелькою Н.М., було відкрито спадкову справу № 839/07, що містила спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_2 (а.с. 63-103 т.1).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 59,90, загальною площею 95,7 кв.м., належала на праві сумісної власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до договору дарування частки квартири від 02 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 06 липня 2004 року №2882 в книзі д.504-219, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подарували дочці ОСОБА_4 кожний належні їм по 1/3 часток спірної квартири (а.с. 73-74 т.1).

Факт шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01 жовтня 2013 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2120 (а.с. 10 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 16 вересня 2022 року 2/3 квартири АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (а.с. 203-204 т.1).

Крім того відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року № 2-3215/12 встановлено, що ОСОБА_3 не мав права на спадкування 2/3 часток спірної квартири, свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 грудня 2011 року, видане державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі під №4-3711 на його ім`я на квартиру АДРЕСА_2 підлягає визнанню недійсним в цій частині, а позивач ( ОСОБА_2 ), як спадкоємець ОСОБА_6 за законом, має право на отримання 2/3 частини вказаної квартири.

Одночасно, згідно копії спадкової справи №839/07, відкритої 28 жовтня 2007 року щодо майна ОСОБА_4 - дочки ОСОБА_6 , яка направлена суду Шостою київською державною нотаріальною конторою, з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_4 до нотаріальної контори 28 жовтня 2007 року звернувся її чоловік - відповідач ОСОБА_3 , як спадкоємець за законом першої черги.

Також рішенням суду встановлено, що ОСОБА_4 та її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову у прийнятті спадщини (а.с. 98 на звороті - 99 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Крім того судом вказано, що виникнення у ОСОБА_3 права на спадкування після смерті його дружини ОСОБА_4 не залежало від встановлення факту спільного проживання померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вони були офіційно одружені.

Встановлювати в судовому порядку його право на спадкування не потрібно, оскільки він за життя скористався своїм правом та прийняв спадщину за своєю дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 грудня 2011 року.

Доведення факту спільного проживання потребує доказів, а ОСОБА_3 особисто в заявах нотаріусу вказував, що ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_4 , де була прописана.

За адресою: АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 і був там прописаний.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 не узгоджуються з показами самого ОСОБА_3 за його життя стосовно місця проживання ОСОБА_4 .

З такими висновком погоджується й апеляційний суд з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтями 1261-1265 ЦК України встановлено черги спадкоємців за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись у суді з позовом ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , у зв`язку з чим вона являється його правонаступником та, як наслідок, спадкоємцем першої черги.

Проте для успадкування кв. АДРЕСА_2 необхідно встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_3 .

Так, зі справи убачається, що за результатами розгляду справи № 2-3215/12 прийнято рішення від 04 лютого 2014 року, яке набрало законної сили й яким свідоцтво на всю спірну квартиру, видане ОСОБА_3 , було оспорено ОСОБА_2 та:

визнано заповіт, складений від імені ОСОБА_6 20 грудня 2010 року на користь ОСОБА_3 , посвідчений секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області Горб С.І., зареєстрований в реєстрі під №40, недійсним;

визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 грудня 2011 року, видане державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі під №4-3711 в частині 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 ;

визнати право власності в порядку спадкування ОСОБА_2 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 59,90 загальною площею 95,7 кв.м.

При цьому, вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали та були зареєстровані по день смерті в квартирі АДРЕСА_2 .

Також з рішення убачається, що спадщина ОСОБА_4 була прийнята в рівних частках (по 1/3) трьома спадкоємцями першої черги - відповідачем ОСОБА_3 , шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори та її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як такими, що постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від неї.

Тобто з урахуванням встановлених обставин, убачається, що доводи ОСОБА_1 зводяться до незгоди з судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року та є чинним (а.с. 13-26 т.2).

Перелік справ про встановлення фактів, що мають значення, які розглядаються судом закріплений в частині першій статті 315 ЦПК України, даний перелік не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Тобто, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

ОСОБА_1 заявляючи вимоги про встановлення факту родинних відносин між її чоловіком та його колишньою дружиною тому, вважає, що він безпосередньо породжує юридичні наслідки, а саме її право на спадщину.

Проте, як правильно з`ясовано судом, встановлювати право померлого ОСОБА_3 на спадкування після смерті дружини не потрібно, оскільки за життя він скористався своїм правом та прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 грудня 2011 року.

При цьому, ОСОБА_3 особисто в заявах нотаріусу вказував, що ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_4 , де була прописана, а він мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.66 зв. т.1).

Тобто районним судом вірно встановлено, що доводи ОСОБА_1 не узгоджуються з показами самого ОСОБА_3 за його життя стосовно місця проживання ОСОБА_4 .

Одночасно колегія суддів звертає увагу також на те, що не підтверджують факт проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 оскільки на запитання суду останні навіть не могли згадати як її звати, коли вона померла та в своїх показаннях були не чіткими, суперечливими, жодних обґрунтованих показів на підтвердження позиції позивача суду не надали.

Таким чином надані позивачкою докази не підтверджують факт проживання однією сім`єю покійних її колишнього чоловіка та його дружини ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачкою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Деркача Дмитра Івановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: