Справа № 180/2458/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем судового засідання Лебедєвою К.Є.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департамента патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявоюдо Департамента патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди. Позовну заяву обгрунтовано тим, що 12.09.2023 року інспектором Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №505054 про притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП. В протоколі вказано, що 12.09.2023 року о 23 год. 22 хв. в м.Полтава, вул.Чураївни, 3/2, керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме не отримував посвідчення водія відповідної категорії, правопорушення вчинено повторно протягом року, а саме 15.04.2023 року було винесено адміністративну постанову ЕАС №6836193 за ч.2 ст.126 КУпАП, порушивши ст.15 ЗУ «Про дорожній рух», та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП. 08.11.2023 року постановою Ленінського районного суду міста Полтава його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років. Постанову Ленінського районного суду міста Полтава було винесено на підставі неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим суддя прийшов до помилкового висновку про наявність у його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП. Ним було подано апеляційну скаргу на постанову. Постановою Полтавського апеляційного суду у справі №553/2544/23 від 18.04.2024 року апеляційну скаргу було задоволено та скасовано постанову Ленінського районного суду міста Полтава від 08.11.2023 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП і прийнято нову постанову, якою провадження по справі закрито на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності. Внаслідок незаконного притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій інспектора Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, яка була визнана протиправною та скасована постановою Полтавського апеляційного суду від 18.04.2024 року, йому заподіяна моральна шкода та матеріальна шкода, для відшкодування якої він звернувся із позовом до суду. У момент зупинки працівниками поліції, ним було надано пояснення, які ігнорувалися інспекторами та не приймалися до уваги при тому, що останні знали про те, що він являється військовослужбовцем та відноситься до підпорядкування Головного управління розвідки Міністерства оборони України, також вони ігнорували і те, що він на день зупинки проходив навчання, здачу іспитів, та в найближчий час мав отримати посвідчення водія (отримано 31.10.2023 року). У подальшому на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №505054. Пізніше він дізнався, що відкрито виконавче провадження та накладено арешт на кошти на рахунках. Блокування його рахунків вибило його з нормального життєвого та робочого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Спричинення моральних переживань було зумовлено тим, що у випадку, якщо будучи позбавленим права керування строком на 5 років, йому все ж таки довелося би відступити від вимог п.2.1.а.ПДР України, у зв`язку із крайньою необхідністю, він може бути повторно зупинений працівниками поліції з тих же підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім довести суду протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; в порушенні нормального робочого ритму, оскільки він змушений був знайти адвоката, а також знаходити особистий час для зустрічей зі своїм захисником, у той час, як має боронити територію України.

Просить суд стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10000,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою від 07.11.2024 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

27.11.2024 року від Головного управління державної казначейської служби України у Київській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відзив обгрунтовано тим, що Головне управління державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдав. Також і сам позивач не вказує на відповідача, як на порушника своїх прав. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, і обов`язкових висновків КСУ відповідач не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. У своїх обгрунтуваннях та доводах, що наведені у позовній заяві позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причинно-наслідковий зв`язок.

04.12.2024 року від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить повністю відмовити ОСОБА_1 у позові. Відзив обгрунтовано тим, що 12.09.2023 року у ході спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 повідомив, що є працівником ГУР та проходить МСЕК на ступінь інвалідності. Варто звернути увагу, що жодного разу ОСОБА_1 не повідомляв працівникам поліції, що знаходиться на завданні та здійснює розвідувальну діяльність. Це підтверджується відео з нагрудної камери інспектора, де зафіксовано діалог о 23:28:20, інспектор говорить: «Працівники ГУР мають повний пакет документів як мінімум і не катаються по місту просто так», на що позивач відповів: «Я не катаюсь по місту просто так. Я зараз проходжу МСЕК на інвалідність, на ступінь інвалідності». Довідка, яка видана ВЧ НОМЕР_1 , датована 23.11.2023 року, тоді як постанова Ленінського районного суду міста Полтава від 08.11.2023 року. Постає питання, чому позивач до суду І інстанції у якості доказу не долучав жодних довідок, а долучив довідку тільки до апеляційної скарги. Апеляційним судом безпідставно взято до уваги довідку, яка видана військовою частиною, як доказ. Крім того, із постанови Полтавського апеляційного суду від 18.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 у суді змінив показання, оскільки вони відрізняются від тих, які надава патрульним (зафіксовані на нагрудну камеру), заявивши, що вчинив адміністративне правопрушення в стані крайньої необхідності. На цій основі суд апеляційної інстанції і прийняв рішення щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення на підставі п.4 ч.1 ст. 247 КУпАП. Передбачити таку зміну пояснень чи якимось чином запобігти такій зміні патрульні поліцейські не могли. Тому наявність постанови Полтавського апеляційного суду не може слугувати доказом неправомірності дій інспекторів патрульної поліції на момент складання протоколу. Варто звернути увагу, що а ні постановою Ленінського районного суду міста Полтава від 08.11.2023 року, а ні постановою Полтавського апеляційного суду від 18.04.2024 року неправомірність та незаконність дій працівників поліції визнано не було. Також у своїй позовній заяві позивач не наводить підтверджуючих фактів заподіяння йому моральної шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір заподіяної шкоди. До позову не додається жодних доказів, які б підтверджували спричинення моральної шкоди позивачу. Метою адміністративного стягнення є не приниження чи образа порушника, а профілактика правопрушень. Позивачу потрібно було у першу чергу душевно хвилюватися тоді, коли він сідав за кермо, з метою керування транспортним засобом, при цьому не маючи такого права, оскільки такими діями він наражав на небезпеку не тільки себе, а і інших учасників дорожнього руху. Зупинка працівниками поліції та складання протоколу є лише наслідком дій самого позивача. Також всі подальші дії, такі як порушення нормального робочого режиму, пошуки адвоката, підлаштування часу для зустрічей із захисником, відвідування судового засідання, є виключно наслідком дій самого позивача, які полягали в його особистому рішенні порушувати діюче законодавство України, що виражалося у керування транспортиним засобом, не маючи такого права. Позивачем не надано доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди саме діями працівників поліції, а також не надано доказів на підтвердження заподіяних йому страждань внаслідок фізичного чи психічного впливу та причинний зв`язок між шкодою, на наявність якої посилається позивач та протоколом про адміністративне правопорушення.

За ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З наданих сторонами доказів вбачається, що згідно довідки ГУР МО України від 23.11.2023 року, молодший сержант ОСОБА_1 з 06.09.2023 року по 10.09.2023 року, з 11.09.2023 року по 17.09.2023 року, з 20.09.2023 року по 30.09.2023 року, з 03.10.2023 року по 10.10.2023 року брав безпосередню участь у бойових діях або забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебував безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасого окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів та виконували бойові (спеціальні) завдання, а саме: під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконаних бойових (спеціальних) завдань підрозділами військової частини НОМЕР_2 .

08.11.2023 року Ленінським районним судом м.Полтави винесено постанову по справі № 553/2544/23 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП. В постанові зазначено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 505054 від 12.09.2023 року, ОСОБА_1 12.09.2023 року о 23 год. 22 хв. в м.Полтава, вул.Чураївни, 3/2, керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме: не отримував посвідчення водія відповідної категорії, правопорушення вчинено повторно протягом року, а саме: 15.04.2023 року винесено адміністративну постанову ЕАС 6836193 за ч.2 ст.126 КУпАП. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом на 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу, та стягнуто судовий збір.

Постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 553/2544/23 від 18.04.2024 року скасовано постанову Ленінського районного суду міста Полтава від 08.11.2023 року, й прийнято нову постанову, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП закрито на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Дослідивши надані сторонами докази, приймаючи до уваги доводи сторін, суд приходить до такого.

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом (ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з абз.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено в абз.1 п.4 вказаної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В абз.2 п.5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявності вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи яким діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди може бути задоволено лише:

- за наявності порушення його прав;

- наявності самої моральної шкоди;

- протиправності діяння відповідача;

- наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Суддя Полтавського апеляційного суду Панченко О.О. в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката, поданої в інтересах ОСОБА_1 встановив, що визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, суддя суду першої інстанції послався на сукупність доказів, які були досліджені у повному обсязі, зокрема протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №505054 від 12.09.2023 року; постанову серії ЕАС№6836193 від 15.04.2023 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП; відеозапис. Зазначені докази, які є належними в розумінні ст.251 КУпАП, свідчать про повторність керування ОСОБА_1 протягом року транспортним засобом, як особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом. Вказане не заперечувалося і самим водієм ОСОБА_1 , як під час складання адміністративних матеріалів, так і в судовому засіданні під час перегляду справи за його апеляційною скаргою. Разом з тим, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Міняйло Я.В. в апеляційній скарзі та в судовому засіданні, зазначали, шо його дії щодо керування транспортним засобом були вчинені під час виконання бойового розпорядження в інтересах національної безпеки, з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому управлінню. Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що в момент зупинки його транспортного засобу працівниками поліції, а саме 12.09.2023 року, він здійснював розвідувальну діяльність, що відноситься до державної таємниці або розвідувальної таємниці, та дану інформацію не міг надати працівникам поліції, стверджуючи, що діяв в стані крайньої необхідності. Також апеляційний суд взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 , відповідно до матеріалів справи, 01.09.2023 року, успішно склав теоретичний іспит для отримання права керування транспортними засобами та результат складання було внесено до ЄДР МВС; 28.10.2023 року склав практичний іспит з навичок керування транспортними засобами категорії «В». Окрім того, ОСОБА_1 було надано копію посвідчення водія серії НОМЕР_3 , відповідно до якого у ОСОБА_1 з 31.10.2023 року наявні категорії «В, С1,С» на управління транспортними засобами.

Дослідивши обставини вчинення правопорушення, беручи до уваги особу правопорушника та його пояснення, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_1 вчинено дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, але такими визнаватися не можуть, оскільки були вчинені в стані крайньої необхідності, а саме в той момент коли ОСОБА_1 здійснював розвідувальну діяльність, що відноситься до державної таємниці або розвідувальної таємниці, а тому у відповідності до п.4 ч.1 ст.247 КУпАП справа підлягає закриттю через вчинення особою дій в стані крайньої необхідності.

Таким чином, в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення суди не визнали дії інспектора Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції незаконними та протиправними. Навпаки, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що наявні в справі про адміністративне правопорушення докази, є належними в розумінні ст.251 КУпАП, і свідчать про повторність керування ОСОБА_1 протягом року транспортним засобом, як особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом, що становить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, й що вказане не заперечувалося і самим водієм ОСОБА_1 , як під час складання адміністративних матеріалів, так і в судовому засіданні під час перегляду справи за його апеляційною скаргою.

Відеозаписом з нагрудної камери інспектора патрульної поліції також зафіксовано, що позивач не повідомляв працівникам поліції, що знаходиться на завданні та здійснює розвідувальну діяльність, і не надав ніяких підтверджуючих документів.

То ж, в ситуації, що склалась 12.09.2023 року о 23 год. 22 хв. в м.Полтава, інспектор поліції діяв в межах наданих йому повноважень, й встановивши порушення Правил дорожнього руху з боку позивача (повторність керування протягом року транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом), правомірно склав протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП.

Крім того, інспектор патрульної поліції лише фіксує порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху України, зокрема ст.126 КУпАП. Оцінку діям особи, стосовно якої складено протокол, надає суд, який і встановлює обставини, що призвели до правопорушення.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що заподіяння моральної шкоди полягало у приниженні його честі та гідності як водія та військовослужбовця, який відноситься до підпорядкування Головного управління розвідки Міністерства оборони України про що було відомо працівникам поліції; у спричиненні моральних переживань, зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками полції з тих саме підстав, а також необхідністю доводити свою невинуватість та протиправність притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя та робочого режиму, оскільки він змушений був відвідувати адвоката для отримання правової допомоги, покидати територію бойових дій, для прибуття в судове засідання.

Разом з тим, позивач не повідомляє, в чому полягає приниженні його честі та гідності як водія та військовослужбовця, а також, які його права були порушені інспектором патрульної поліції, і які дії останнього мають ознаки протиправності.

На думку позивача, працівник поліції не повинен був взагалі складати протокол про адміністративне правопорушення, оскільки він, позивач, є військовослужбовцем і відноситься до підпорядкування Головного управління розвідки Міністерства оборони України. Така думка є хибною, оскільки згідно ст.24 Конституції України всі є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Військовослужбовець, навіть той, який підпорядковується Головному управлінню розвідки, не може вимагати привілейованого до себе ставлення й порушувати Закон без достатньої для цього підстави.

Позивач в своєму позові посилається на постанову Верховного Суду України від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц, в якій зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового рослідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Тобто, мова йде про відшкодування моральної шкоди у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Також, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 640/16169/17, в якій зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Тобто, закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Однак, ці правові позиції Верховного Суду не можуть бути враховані при розгляді даної справи, оскільки провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП закрито судом апеляційної інстанції на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності, а не на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Матеріали позову не містять жодних доказів щодо спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди.

Так, позивач в обґрунтування позову зазначає, що йому було заблоковано рахунки, що вибило його з нормального життєвого та робочого ритму; для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час; він змушений був знайти адвоката, а також підлаштовувати свій особистий час для зустрічей зі своїм захисником, приїжджати з іншого регіону.

Однак, доказів на підтвердження цих обставин, позивач не надає. Відсутні докази арешту рахунків, докази витрат часу та переміщень між регіонами України, а також, доцільність такого, враховуючи наявність відеозв`язку, інтернету та соціальних мереж.

Також, не зрозуміло, з чого виходить позивач, оцінюючи завдану йому моральну шкоду в 10000 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач не довів належними й допустимими доказами обставини, що викладені в позові, а саме:

- не підтверджено порушення прав позивача;

- не доведено протиправність дій інспектора патрульної поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення;

- не підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру;

- не обґрунтовано суму, якою позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

За таких обставин у задовленні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 263-265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департамента патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження за умов, визначених в ч.2 ст.354 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, , адреса: 03048, м.Київ, вул.Ф.Ернста, 3.

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України, , адреса: 01196, м.Київ, площа Лесі Українки, 1.

Повне судове рішення складено 08.05.2025 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна