Справа № 154/1685/24 Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М.
Провадження № 22-ц/802/446/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 січня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 подала до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та заяву № від 10 жовтня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», підписанням якої підтвердила згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем, як позичальником, а також отримала примірник кредитного договору та погодила отримати шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання кредитів ТОВ «ФК «ЦФР».

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах передбачених договором. Однак, відповідач не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий кредит у строки, передбачені кредитним договором.

30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір відступлення прав вимоги № 20180730, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 52 166 грн 57 коп., з яких: 11 930 грн 18 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 2 грн 86 коп. заборгованість за відсотками; 10 712 грн 31 коп. заборгованість за пенею; 29 521 грн 22 коп. заборгованість за щомісячними процентами.

Позивач зазначав, що після відступлення йому права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач частково виконала своє зобов`язання, оскільки після відступлення товариству права грошової вимоги до відповідача, остання здійснила платіж 01 листопада 2023 року у розмірі 3 384 грн 88 коп. для погашення існуючої заборгованості.

Ураховуючи наведене, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № від 10 жовтня 2016 року у розмірі 48 781 грн 69 коп., з яких: 11 930 грн 18 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 10 712 грн 31 коп. заборгованість за пенею; 26 139 грн 20 коп. заборгованість за щомісячними процентами, а також понесені по справі судові витрати.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 січня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № від 10 жовтня 2016 року у розмірі 48 781 грн 69 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ТОВ «ФК «ЄАПБ».

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що останній платіж вона зробила 06 березня 2018 року і з цього дня вважала, що нею заборгованість за кредитним договором повністю сплачена і тому не здійснювала ніяких платежів. В розділі 1 кредитного договору зазначено, що кредит надається строком на 36 місяців. Датою остаточного повернення кредиту визначено 10 жовтня 2019 року, а строк на який надається кредит, визначено графіком платежів в період з 10 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2019 року. Таким чином, строк кредитного договору № від 10 жовтня 2016 року закінчився 10 жовтня 2019 року. Позивач звернувся до суду з позовом із пропуском строку позовної давності, який становить три роки. 06 березня 2018 року вона сплатила 1 600 грн 56 коп. на виконання умов кредитного договору і більше не сплачувала жодних платежів за цим договором, а отже перебіг позовної давності починається з 06 березня 2018 року і відповідно до ст. 257 ЦК України останнім строком для звернення до суду є 06 березня 2021 року. Крім того зазначала, що договір №1 від 10 жовтня 2016 року не містить підписів сторін. Позивач не надав доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору була створена у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженої особи, з можливістю ідентифікації підписантів договору, що є обов`язковим реквізитом електронного документа. В розрахунку загальної вартості кредиту зазначено, що всього за кредитом відповідач має сплатити до 06 березня 2018 року 52 166 грн 57 коп. Проте, позивачем на підтвердження цього надано розрахунок заборгованості за період з 30 липня 2020 року по 31 березня 2023 року, з якого слідує, що він охоплює період поза межами строку дії кредитного договору та не містить самого розрахунку заборгованості за тілом кредиту та відсотках, що без відображення механізму нарахування вказаних сум не може вважатися розрахунком. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження переходу до позивача права вимоги за згаданим кредитним договором.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подав.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 06 травня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. По своїй суті правочин це вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст. 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір № шляхом подачі заяви на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», яку відповідач підписала власноручно.

Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту становить 22 803 грн, дата надання кредиту 10 жовтня 2016 року, строк надання кредиту - 36 місяців, початковий процент 4,00% від суми кредиту, щомісячні проценти - 4,49% від суми кредиту, річні проценти 0,01% від суми боргу за договором, щоденна пеня 0,3% від загальної суми прострочення.

10 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 власноручно підписала також заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та графік платежів, згідно з яким сукупна вартість кредиту становить 59 665 грн 61 коп.

Наведене свідчить, що відповідач ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів на умовах, що визначені договором і зазначені у підписаній нею заяві, зобов`язалася погашати кредит, нараховані відсотки за користування кредитом. В установленому законом порядку кредитний договір недійсним не визнавався і є чинним.

Вищенаведене спростовує доводи відповідача про те, що кредитний договір нею не підписувався. При цьому відповідачем належними та допустимими доказами не спростована презумпція правомірності правочину.

ТОВ «ФК «ЦФР» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредит, що підтверджується підписаною нею заявою № , довідкою ТОВ «ФК «ЦФР» від 01 серпня 2020 про графік руху коштів по кредиту, а також розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Як слідує з наданої позивачем довідки від 01 серпня 2020 року, відповідач отримала кредитні кошти, користувалася ними та частково погашала кредит, однак, своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала.

Згідно розрахунку, наданого ТОВ «ФК «ЄАПБ», станом на 30 листопада 2023 року заборгованість відповідача за згаданим кредитним договором № від 10 жовтня 2016 року становить 48 781,69 грн, з яких: 11 930 грн 18 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 10 712 грн 31 коп. заборгованість за пенею; 26 139 грн 20 коп. заборгованість за щомісячними процентами.

З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір відступлення прав вимоги №20180730, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором № від 16 жовтня 2016 року. Зазначений договір є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, що спростовує доводи відповідача про те, що вказаний договір не підтверджує дійсність переходу права вимоги до позивача до боржника за кредитним договором.

Згідно із реєстром боржників до зазначеного договору відступлення прав вимоги № 20180730 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 48 781 грн 69 коп., з яких: 11 930 грн 18 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 10 712 грн 31 коп. заборгованість за пенею; 26 139 грн 20 коп. заборгованість за щомісячними процентами.

ТОВ «ФК «ЄАПБ» після набуття права вимоги за договором нарахування процентів та штрафних санкцій не здійснювало.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що укладення 10 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору № підтверджується заявою на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», яка власноручно підписана відповідачем. Сторони погодили істотні умови кредитного договору, а саме: суму кредиту, дату надання кредиту, строк надання кредиту, початковий процент, щомісячні проценти, річні проценти, а також пеню. Відповідач отримала кредит, користувалась кредитними коштами та частково погашала кредит, що остання фактично не заперечувала, зазначаючи у своїх доводах, що 06 березня 2018 року вона сплатила 1 600 грн 56 коп. на виконання умов кредитного договору і більше не сплачувала жодних платежів за цим договором. Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, розмір якої за розрахунком позивача становить 48 781 грн 69 коп., з яких: 11 930 грн 18 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 10 712 грн 31 коп. заборгованість за пенею; 26 139 грн 20 коп. заборгованість за щомісячними процентами.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем наданий належний розрахунок заборгованості на підтвердження розміру заборгованості позичальника, а також підписаний відповідачем кредитний договір, який містить усі істотні умови договору.

Отже, надані позивачем докази у сукупності підтверджують укладення між сторонами кредитного договору, погодження істотних умов договору та наявність у позичальника заборгованості за договором у визначеному позивачем розмірі, який розрахований відповідно до узгоджених між сторонами умов.

На підставі встановлених у цій справі обставин, а також підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, розмір якої відповідачем не спростовано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у заявленому позивачем розмірі.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого в даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: