ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, де заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Заява мотивовано тим, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в хуторі Ось-Богатир Курського району Ставропольсського краю Кабардино-Балкарської автономної радянської соціалістичної республіки.

У 1969 році вступила до першого класу середньої школи у с. Сірководське Ставропольского краю, яку закінчила в 1979 році, здобувши середню освіту. У цьому ж селі народилися і померли її батьки.

У грудні 1990 року переїхала зі Ставропольского краю проживати до України, оселилася у місті Дніпрі (на той час м. Дніпропетровськ); проживала на орендованій квартирі в районі АДРЕСА_1 .

З грудня 1990 року по літо 1992 року працювала продавцем продуктових товарів на ринку «Озерка». З літку 1992 року по кінець 1993 року вона працювала продавцем у хлібному кіоску на вулиці м.Коцюбинського.

13.07.1993 року ОСОБА_1 вийшла заміж за громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і змінила прізвище на ОСОБА_3 .

До цього часу зявниця, документована паспортом громадянина СРСР, який отримала 11.04.1989 році у відділі внутрішніх справ Зольського райвиконкому КБАРСР та паспортом СРСР для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 03.07.1992 року.

У шлюбі з ОСОБА_2 у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_4 .

З 1992 по 2000 роки заявниця разом із чоловіком та донькою проживала у гуртожитку по АДРЕСА_2 . З 1993 по 1997 роки вона ніде не працювала, займалася вихованням дитини.

З 1997 по 2000 роки знову працювала в хлібному кіоску по АДРЕСА_3 .

З 2000 року ОСОБА_1 з чоловіком і донькою переїхали жити у гуртожиток по АДРЕСА_4 , де проживають і по теперішній час.

З цього часу вона офіційно не працювала.

З 1990 року за межі України не виїжджала.

Через незнання діючого законодавства України, після проголошення Верховною Радою України Акту незалежності України 24.08.1991 року, заявниця не надала документи для отримання у встановленому законом порядку паспорту громадянина України зразка 1994 року.

23.10.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про документування її паспортом громадянина України. Листом заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 04.11.2024 року їй відмовлено і рекомендовано звернутися до суду.

Заявниця вказала, що факт її постійного проживання на території України з 1990 року підтверджується показами свідків, а також довідкою про проживання №1216 від 03.10.2024, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР.

У зв`язку з чим просила задовольнити заяву про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та по теперішній час.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року у задоволені заяви про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про встановлення факту постійного проживання на території України.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що під час розгляду справи встановлено, що заявниця має паспорт на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки СРСР. У вказаному паспорті, у розділі - місце проживання, зроблена відмітка про її реєстрацію у селі Етока Кабардино-Балкарської АСРСР .

Також, судом встановлено, що 03 липня 1992 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був виданий закордонний паспорт, саме як громадянці СРСР (а.с.18). Орган, який видав документ - УВД-385.

Відповідно до копії довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 03.10.2024 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.20).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Дніпропетровська, вбачається, що 13.07.1993 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , після чого їй присвоєно прізвище ОСОБА_3 (а.с.18 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, ІНФОРМАЦІЯ_3 , у місті Дніпропетровську, у ОСОБА_2 і ОСОБА_6 народилася донька ОСОБА_7 (а.с.21).

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8 у суді першої інстанції пояснила, що знає ОСОБА_1 з 1990 року; познайомилася з нею на ринку «Озерка». ОСОБА_1 винаймала в неї квартиру з 15.05.1990 року до початку 1993 року.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що познайомилася з заявницею на ринку «Озерка» у 1990 році; остання торгувала непродовольчими товарами. Знає її за прізвищем ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що знає заявницю з 1992 року за прізвищем ОСОБА_3 ; познайомилась з нею у гуртожитку по АДРЕСА_5 , де вона проживала зі своїм чоловіком.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що заявниця є його дружиною. З 1990 року він інколи бачив її ринку «Озерка», де вона торгувала непродовольчими товарами. З березня 1992 року вони з заявницею стали зустрічатися, у грудні 1992 року стали жити разом, а у 1993 році вони уклали шлюб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що покази допитаних свідків не доводять і не підтверджують той факт, що ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 року, а зібрані у справі докази не дають правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, як станом на 24.08.1991 року, так і на теперішній час.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Отже, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20).

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України саме з 1990 року підтвердили свідки, які були допитані у судовому засіданні у цій справі, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки вони мають суперечливий характер і однозначно не підтверджують факт постійного проживання заявниці в Україні станом на 24.08.1991 року, що і було обгрунтовано встановлено судом першої інстанції.

А саме, судом першої інстанції було встановлено, що допитана у якості свідка ОСОБА_8 , пояснювала, що ОСОБА_1 проживала у неї на квартирі за адресою: АДРЕСА_6 , з травня 1990 року до початку 1993 року. В той же час, сама ОСОБА_1 у заяві на адресу начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вказувала, що приїхала зі Ставропольського краю у грудні 1990 року, одразу оселилася у місті Дніпропетровську на орендованій квартирі в районі АДРЕСА_1 (а.с.24).

Свідок ОСОБА_9 пояснювала, що знає ОСОБА_1 з 1990 року, остання продавала на ринку «Озерка» непродовольчі, господарські речі. Сама ж заявниця у заяві до суду вказувала, що вона торгувала на ринку «Озерка» продуктовими товарами.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_2 , чоловік заявниці, зазначав, що знає ОСОБА_1 з 1992 року.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що покази допитаних свідків не доводять і не підтверджують того факту, що ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 року.

Також, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що факт проживання заявниці за адресою: АДРЕСА_4 з 2000 року по теперішній час підтверджується довідкою про місце проживання № 1216 від 03.10.2024, виданою директором КП «Жилсервіс-5» ДМР (а.с.20).

Як вбачається із матеріалів справи, згідно довідки № 1216 від 03.10.2024, виданою директором КП «Жилсервіс-5» ДМР (а.с.20), чоловік, як в.к/в - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстровані з 21.12.2000 року за адресою : АДРЕСА_4 .

Проте, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 та не зазначено з якого саме часу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до наданої копії паспорту громадянина СРСР, ОСОБА_1 має відмітку про її реєстрацію у селі Етока Кабардино-Балкарської АСРСР та відсутні дані щодо її зняття з реєстрації за вказаною адресою.

Колегія суддів не приймає до уваги, що встановлення факту проживання заявниці на території України з 24.08.1991 по теперішній час підтверджується й наявними в матеріалах справи доказами, а саме: свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 13.07.1993, оскільки укладання шлюбу на території України не може підтверджувати факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Також, слід зазначити, що заявниця після укладання шлюбу 13.07.1993 року з ОСОБА_2 , змінила прізвище з ОСОБА_12 на ОСОБА_3 , натомість до суду із заявою заявниця звертається, як ОСОБА_1 . Хоча, відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану України, у разі зміни прізвища після одруження, заміна паспорта є обовязковою процедурою. Відведений термін для обміну паспорта становить один місяць, з дати укладення шлюбу. Однак, як убачається з матеріалів справи та встановлених судом обставин, заявниця не пройшла процедуру по заміні паспорта після укладання шлюбу, згідно до вимог чинного законодавства України.

Проте, у доказах, які були надані суду першої інстанції, заявниця зазначена, як ОСОБА_6 , зокрема: у копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серії НОМЕР_3 , виданого Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, 06.09.1994 року, у місті Дніпропетровську, де в графі мати зазначено ОСОБА_6 та у довідці № 1216 від 03.10.2024, виданою директором КП «Жилсервіс-5» ДМР.

Колегія суддів звертає увагу, що підставами звернення ОСОБА_1 до суду була відповідь ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за наслідками її звернення з питання документування паспортом громадянина України зразка 1994 року або видачі будь-якого іншого документу, передбаченого законодавством України, що підтвердить її особу. Враховуючи межі вимог заявниці, які викладені у її заяві, а також відповіді ГУ ДМС України в Дніпропетровській області наданої на її звернення від 23.10.2024 убачається, що їй було розяснено першочергово звернутись до суду саме з питанням про встановлення особи та юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Однак, колегія звертає увагу, що враховуючи явні розбіжності в наданих до суду доказах, на які посилається заявниця, остання не ставила перед судом вимоги щодо встановлення її особи у судовому порядку чи відповідного факту.

А вимоги викладені у заяві стосовно встановлення юридичного факту постійного проживання саме заявниці ОСОБА_1 на території України та саме станом на теперішній час, є не обгрунтованими, що з урахуванням вищенаведеного позбавляє суд можливості вирішити це питання.

Також, наданими доказами, а саме: копією закордонного паспорту НОМЕР_1 , виданого 03 липня 1992 року на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та який був виданий саме як громадянці СРСР (а.с.18), спростовується твердження заявниці, що вона з 1990 року постійно проживала та перебувала на території України, оскільки зазначений документ було видано УВД-385, що спростовує доводи заявниці про видачу такого документі в Україні.

Колегія звертає увагу, що для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, подаються такі документи: трудова книжка, військовий квиток, атестат або диплом про освіту, свідоцтво про народження, свідоцтво про укладення шлюбу, копію домової книги з штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України громадянин України, водійські права, архівні довідки, тощо та свідки.

Зважаючи, що заявниця в ході розгляду справи не надала ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відповідно до Закону України Про громадянство України, а також взагалі не обгрунтовані вимоги про встановлення факту постійного проживання саме ОСОБА_1 на території України станом на теперішній час, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 06 травня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 07 травня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров