Справа № 461/7220/24 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3809/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просив визнати за позивачем право власності на мансарду площею 81,20 м кв. (в подальшому « ОСОБА_3 »), яка розташована в межах та над квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 11 червня 2009 року було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 (в подальшому «Квартира»), співвласниками якої стали ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . 24 жовтня 2018 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 відчужили свої 3/4 часток Квартири ОСОБА_2 , відтак останній є одноосібним її власником. Позивач зазначав, що ОСОБА_3 , яка знаходилась над Квартирою, була у його користуванні, однак предметом приватизації, а згодом відчуження - не була. Позивач стверджує, що з 1990 року він користувався ОСОБА_3 , яка знаходиться над Квартирою, проводив там ремонтні роботи, відновлював таку після пожежі, встановлював опалення. Також стверджував, що будинок АДРЕСА_2 списаний з балансу міста та ЛКП «ЦитадельЦентр». Відтак, просив позов задоволити (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено ( а.с.120-126).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що «позивач намагався у досудовому порядку узаконити свої права на мансарду за відсутності спору та претензій будь-кого на мансарду», оскільки рішення виконавчого комітету Галицької районної ради народних депутатів від 18.08.1992 року № 343 ніхто не оскаржував і воно є чинним.

Вважає помилковими висновки суду про самочинність побудови Мансарди «та відсутність у позивача дозвільних документів на мансарду», так само, як вважає помилковими висновки суду про те, що рішення по справі стосується прав та обов`язків власників (співвласників) інших квартир у будинку, а також і Львівської міської ради та її Департаменту містобудування, які позивачем до участі у даній справі не залучалися (а.с. 130-133, 140-143).

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи стверджується наступне.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: Мансарду площею 81,2 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 , яка (в контексті статті 331 ЦК України) є новоствореним майном, на що звертає увагу і сам позивач.

Позивачем ОСОБА_1 відповідачем у даній справі визначено ОСОБА_2 : власника квартири АДРЕСА_3 у цьому ж будинку, який є сином позивача і повністю підтримує заявлені позовні вимоги.

В той же час, вищезгаданою статтею 331 ЦК України (якою позивач обґрунтовує заявлені ним позовні вимоги) встановлено порядок набуття права власності на новостворене майно, який (зокрема) передбачає прийняття нерухомого майна до експлуатації відповідними уповноваженими на те органами, до яких відповідач ОСОБА_2 , як власник лише однієї з квартир у багатоквартирному будинку, аж ніяк не відноситься.

Наведене (зокрема) стверджується і самим зверненням ОСОБА_1 (позивача) до органу місцевого самоврядування (виконавчого комітету Галицької районної Ради народних депутатів міста Львова) з проханням надати йому дозвіл на влаштування за рахунок площі частини горища приміщення «для побутових потреб з влаштування гвинтової драбини з квартири АДРЕСА_3 , який своїм рішенням від 18.08.1992 року № 343 надав такий дозвіл «на реконструкцію в квартирі» та зобов`язав ОСОБА_1 після виконання «робіт по влаштуванню побутових приміщень» звернутися у Львівське МБТІ «про внесення змін в поверховому плані житлового будинку» (а.с. 8-9).

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, саме рішенням органу місцевого самоврядування ОСОБА_1 , як наймачу квартири АДРЕСА_3 , у якій проживала його сім`я у складі 5 осіб, а він перебував на квартирній черзі, як особа, яка потребує покращення житлових умов, було надано дозвіл на реконструкцію цієї квартири з влаштуванням її допоміжних приміщень за рахунок горища.

Як стверджується документами, які долучені до позовної заяви самим позивачем, останнім «роботи по влаштуванню додаткових приміщень квартири АДРЕСА_1 за рахунок горища» були проведеними «з порушенням проектних пропозицій», у зв`язку з чим позивача зобов`язували «привести допоміжні приміщення в частині горища квартири АДРЕСА_3 … у відповідність до погодженого проекту» (а.с. 17-19). Відповідно, квартира АДРЕСА_3 після проведення її реконструкції з розширенням за рахунок горища прийнятою до експлуатації (як новоутворений об`єкт нерухомого майна) не була.

Так само, як позивачем не було виконано вимогу вищезгаданого рішення виконавчого комітету Галицької районної Ради народних депутатів міста Львова від 18.08.1992 року № 343 про зобов`язання ОСОБА_1 після виконання «робіт по влаштуванню побутових приміщень» звернутися у Львівське МБТІ «про внесення змін в поверховому плані житлового будинку».

Матеріали справи не містять жодних доказів про спроби позивача ОСОБА_1 здати квартиру АДРЕСА_3 після її розширення за рахунок горища в експлуатацію, так само, як доказів про спроби «внесення змін в поверховому плані житлового будинку» у Львівському МБТІ.

24.10.2018 року ОСОБА_1 (позивач) та інші члени його сім`ї відчужили по Договору дарування 3/4 часток квартири свої частки у квартирі АДРЕСА_3 відповідачу ОСОБА_2 , який став одноосібним власником цієї квартири (а.с. 28-29), що дає підстави для висновку про те, що з 24.10.2018 року ОСОБА_1 жодного відношення до будинку АДРЕСА_2 (як об`єкту нерухомого майна) не має.

Однак, у вересні 2024 року (через майже 6-ть років після 24.10.2018 року) ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про визнання за ним права власності на Мансарду у будинку АДРЕСА_2 загальною площею 81,2 кв.м., як на окремий об`єкт нерухомого майна.

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про неналежний суб`єктний склад відповідачів по такій справі, що само по собі є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, які (у даному випадку) заявлені до особи, яку аж ніяк не можна визнати належним відповідачем по заявлених позивачем позовних вимогах.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 грудня 2024 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 травня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.