КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/9094/24
Провадження № 2/552/711/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.05.2025 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Ваць І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що 03 грудня 1997 року зареєстрований шлюб між сторонами. 10 лютого 2022 року за спільні кошти придбаний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 507,8 кв.м., житловою площею 235,8 кв.м. та земельну ділянку під ним площею 0,037 га, кадастровий номер :14:004:0339, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідач не бажає добровільно поділити нерухоме майно, а тому позивач звернулась до суду. Просила визнати за нею право власності на частину зазначеного житлового будинку та на частину земельної ділянку під ним.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву щодо не визнання позовних вимог. У відзиві зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25.10.2022 року визнано за відповідачем право власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 та припинено право власності на житловий будинок за цією ж адресою. Проведено реєстрацію права власності на нежитлову будівлю площею 417,7 м2. У подальшому постановою Полтавського апеляційного суду рішення суду скасовано, правовий статус будівлі не повернутий. Оскільки житловий будинок відсутній, тому відсутній і предмет спору. Відповідач є власником тільки частини спірної земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24.12.2024 року відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду.

В судове засідання представник позивача Портянко Є.В. не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність та у відсутність позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Гончаренко О.В. у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте належних доказів суду на підтвердження даної обставини не надано. Причина неявки відповідача ОСОБА_2 невідома.

Суд приймає до уваги, що дата судового засідання погоджувалась з представниками сторін Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, що в судове засідання не з`явились.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом установлено, що сторони 03 грудня 1997 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради, актовий запис № 2162 від 03.12.1997 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 лютого 2022 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набокою Ю.В., ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,037 га, кадастровий номер :14:004:0339 та розташований на ній житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований в реєстрі за № 226.

На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок А-2 загальною площею 507,8 м2, житловою площею 235,8 м2, стінка підпірна № 8, стінка підпірна № 13, стінка підпірна № 9, сходи № 10, сходи № 11, сходи № 12, стінка підпірна № 14, вимощення № 15, стінка підпірна № 16.

Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Вид використання земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до п. 11 даного договору, цей правочин вчиняється зі згоди дружини покупця ОСОБА_1 , викладеної у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набокою Ю.В. 10 лютого 2022 року за реєстровим № 222.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2022 року по цивільній справі № 552/6439/22 за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з наступного:

підвал (цокольний поверх): сходова клітка (1) пл.13,2 кв.м., коридор (2) пл. 18,4 кв.м., допоміжне приміщення (3) пл.3,3 кв.м., серверна (4) пл. 2,2 кв.м., роздягальня (5) пл.19,9 кв.м., інвентарна, пральня (6) пл.6,6 кв.м., душ (7) пл.1,8 кв.м., шлюз вбиральні (8) пл.5,8 кв.м., вбиральня (9) пл. 1,3 кв.м., вбиральня (10) пл. 1,3 кв.м., кабінет 1 (11) пл.14,0 кв.м., кухня (12) пл.. 7,1 кв.м., хол (13) пл.1,3 кв.м, кабінет 2 (14) пл.16,1 кв.м., кабінет 3 (15) пл. 19,2 кв.м., кабінет 4 (16) пл.. 18,2 кв.м.;

1 поверх: тамбур (1-17) пл. 8,3 кв.м., хол (1-18) пл.57,2 кв.м., кабінет 5 (1-19) пл.12,2 кв.м., кабінет 6 (1-20) пл.12,0 кв.м., зона гардеробу (1-21) пл.9,3 кв.м., вбиральня (1-22) пл.2,0 кв.м., універсальна вбиральня (1-23) пл. 4,1 кв.м., кабінет 7 (1-24) пл. 14,9 кв.м., кабінет 8 (1-25) пл.16,7 кв.м., кабінет 9 (1-26) пл.17,7 кв.м., сходова клітка (1-27) пл. 4,6 кв.м.;

2 поверх: сходова клітка (2-28) пл.2,8 кв.м., хол (2-29) пл.18,5 кв.м., конференц зал (2-30) пл.28,4 кв.м., багатофункціональна зала (2-31) пл. 32,7 кв.м., допоміжне приміщення (2-32) пл.6,6 кв.м., вбиральня (2-33) пл.4,8 кв.м., коридор (експозиційна) (2-34) пл. 18,3 кв.м., кімната відпочинку з кухонним блоком (2-35) пл. 31,1 кв.м., вбиральня (2-36) пл.. 4,7 кв.м., балкон пл. 3,5 кв.м.; загальна площа нежитлової будівлі становить 471,7 кв.м.; господарській будівлі і споруди: стінка підпірна №8, стінка підпірна №9, сходи №10, сходи №11, сходи №12, стінка підпірна №13, стінка підпірна №14, вимощення №15, стінка підпірна №16.

Припинено право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 507,8 кв.м., житловою площею 235,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2022 року виправлено описку у рішенні суду.

Згідно витягу з рішення Полтавської міської ради (тридцять дев`ята сесія восьмого скликання) «Про зміну цільового призначення земельної ділянки» від 15 вересня 2023 року, ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (зі зміною цільового призначення) за адресою АДРЕСА_1 та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0370 га, кадастровий номер :14:004:0339 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, яка знаходиться у власності ОСОБА_2 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.02.2022 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2022 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2022 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Як встановлено судом, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок А-2, загальною площею 507,8 м2, житловою площею 235,8 м2 за адресою АДРЕСА_1 , який складається з : стінка підпірна 8,13,9,14,16; сходи 10,11,12; вимощення 15. Документ, поданий для державної реєстрації : договір купівлі-продажу , серія та номер:226, виданий 10.02.2022, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Набока Ю.В.; рішення суду 552/6439/22 від 07.10.2024 Полтавського апеляційного суду.

Станом на день ухвалення судового рішення цільове призначення земельної ділянки 0,0370 га, за кадастровим номером :14:004:0339 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.

Таким чином, судом установлено, що за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 507,8 м2, житловою площею 235,8 м2 за адресою АДРЕСА_1 .

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме : житловий будинок загальною площею 507,8 кв.м. та житловою площею 235,8 кв.м., земельна ділянка під ним площею 0,037 га, кадастровий номер :14:004:0339, сторонами придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Що стосується заперечень відповідача про різницю у площі нерухомого майна будівлі, а саме 507,8 м2 та 471,7 м2, то згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок А-2, загальною площею 507,8 м2, житловою площею 235,8 м2 за адресою АДРЕСА_1 . Реєстрація проведена 12 березня 2025 року.

Заперечення відповідача в частині належності йому на праві власності тільки частини земельної ділянки за кадастровим номером :14:004:0339, то вказані обставини не доведені належними доказами.

Відповідачем не спростована Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29.11.2024 року, відповідно до якої за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,037 га, кадастровий номер :14:004:0339 , за адресою АДРЕСА_1 .

Ці ж обставини підтверджуються і Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 січня 2025 року, відповідно до якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, що складає одиницю.

Також є неприйнятними посилання відповідача щодо неможливості поділу спірної земельної ділянки враховуючи її призначення: для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, оскільки цільове призначення даної земельної ділянки було змінено згідно звернення безпосередньо відповідача ОСОБА_2 , що не може бути перешкодою для поділу спільного сумісного майна подружжя.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 9 084 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.10,12,81,141,259, 263-265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 507,8 кв.м. та житловою площею 235,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,037 га, кадастровий номер :14:004:0339, цільове призначення для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 9084,00 грн. (дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення виготовлений 08 травня 2025 року.

Головуючий Ж.В. Кузіна