КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3459/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Матвіюк Наталії Ростиславівни в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у складі судді Фінагеєвої І.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила:

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на частку у розмірі 59/100 у квартирі АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на частку у розмірі 41/100 у квартирі АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 26 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. У період шлюбу сторонами було набуто, зокрема, нерухоме майно.

14 травня 2018 року між позивачкою та ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № ОД1/556, за умовами якого ПрАТ «ВПБФ «Атлант», як продавець, зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на квартиру, а ОСОБА_1 , як покупець, зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, прийняти та оплатити майнові права. Квартира, яка зазначена в п. 2.1., майнові права на яку придбає покупець, має наступні характеристики: будівельна/поштова адреса: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , номер квартири АДРЕСА_7 , загальна площа 70,02 кв.м., житлова площа 33,92 кв.м., кількість кімнат 2. Відповідно до п. 5.1. даного договору сторони погодили, що загальна вартість майнових прав за цим договором щодо квартири, на дату укладання цього договору, складає 888 838 грн., в т. ч. ПДВ.

З метою виконання умов даного договору позивачкою сплачувалися періодичні платежі. Вже 07 серпня 2019 року позивачка оформила за собою право власності на вищезазначене нерухоме майно (квартиру). Аналогічних чином було здійснено 08 квітня 2021 року державну реєстрацію права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана за ціною 441 492 грн.

Зазначено, що усі кошти на оплату вищезазначених квартир були надані позивачкою зі своєї заробітної плати. Позивачка ще до укладення шлюбу почала працювати бортпровідницею у авіаційній компанії «Kuwait Airways» в Державі Кувейт. Відповідач з грудня 2018 року взагалі не працював та жодних доходів не отримував. Частину коштів в якості сплати періодичних платежів на оплату майнових прав за вищезазначеними договорами позивачка сплачувала в безготівковій формі на користь ПрАТ «ВПБФ «Атлант» особисто (коли перебувала на території України), а частину переказувала в безготівковій формі відповідачу чи передавала йому в готівковій формі особисто при зустрічі за межами України. А потім вже відповідач вносив такі платежі на користь ПрАТ «ВПБФ «Атлант» від імені позивачки чи від свого імені в залежності від того, на виконання якого договору такі платежі вносилися. До реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем фактичних шлюбних відносин не було, оскільки між ними були відсутні усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивачка до реєстрації шлюбу майже весь час проживала за місцем своєї роботи в Державі Кувейт. В якості заробітної плати у період з 23 лютого 2017 року по 24 квітня 2018 року позивачка отримала грошові кошти у загальному розмірі 965 916 грн 66 коп, які належали позивачу на праві особистої власності.

Що стосується квартири АДРЕСА_2 вартістю 441 492 грн та джерел походження грошових коштів, за які дане майно набувалося, то в даному випадку слід зазначити наступне. Сума грошових коштів у розмірі 77 078 грн 66 коп, яка залишилася у позивачки після придбання квартири АДРЕСА_7 , пішла на придбання квартири АДРЕСА_8 , право власності на яку оформлене за відповідачем. Решта грошових коштів за дане майно у розмірі 364 413 грн 34 коп були сплачені в подальшому саме за рахунок заробітної плати позивача, яка в силу вимог ч. 2 ст. 61 СК України є об`єктом спільної сумісної власності.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартиру АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Матвіюк Н.Р. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував наявну в матеріалах справи інформацію про те, що усі кошти на оплату вищезазначених квартир були надані позивачкою зі своєї заробітної плати.

Посилається на те, що позивачка ще до укладення шлюбу почала працювати бортпровідницею у авіаційній компанії «Kuwait Airways» в Державі Кувейт, у той час, коли відповідач не тільки не мав власних заощаджень, але і жодного місця роботи, а відтак не мав фінансової можливості придбати нерухоме майно за власні кошти.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні адвокат Матвіюк Н.Р. в інтересах ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове зсідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

З огляду на вказане колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених цивільним процесуальним законодавством, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Зі справи вбачається, що 26 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 13 т.1).

14 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № ОД1/556, за умовами якого ПрАТ «ВПБФ «Атлант», як продавець, зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на квартиру, а ОСОБА_1 , як покупець, зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, прийняти та оплатити майнові права (а.с. 14-17 т.1).

Відповідно до п. 2.1. продавець передає майнові права на квартиру яку придбає покупець, має наступні характеристики: будівельна/поштова адреса: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , номер квартири АДРЕСА_7 , загальна площа 70,02 кв.м., житлова площа 33,92 кв.м., кількість кімнат 2.

Сторони погодили, що загальна вартість майнових прав за цим договором щодо квартири на дату укладання цього договору складає 888 838 грн. Остаточна вартість майнових прав розраховується, враховуючи п. 5.3. цього договору.

Згідно з довідкою № ОД1/556 від 29 червня 2019 року ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» ОСОБА_1 здійснила 100 % оплату у розмірі 888 838 грн відповідно до договору купівлі-продажу № ОД1/556 від 14 травня 2018 року (а.с. 22 т.1).

На підтвердження сплати коштів за договором купівлі-продажу № ОД1/556 від 14 травня 2018 року до позову було долучено копії квитанції, за якими платниками була як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 (а.с. 18-21 т.1).

07 серпня 2019 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 25 т.1).

02 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № ОД3/25, за умовами якого ПрАТ «ВПБФ «Атлант», як продавець, зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на квартиру, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, прийняти та оплатити майнові права (26-29 т.1).

Квартира, яка зазначена в п. 2.1., майнові права на яку придбає покупець, має наступні характеристики: будівельна/поштова адреса: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_9 , загальна площа 27,97 кв.м., житлова площа 15,4 кв.м., кількість кімнат 1.

08 квітня 2021 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 33-34 т.1).

Задовольняючи позов частково районний суд виходив з того, що майно, яке є предметом спору було придбано у період шлюбу, а матеріали справи не містять доказів того, що квартири були куплені за кошти, які належали ОСОБА_1 на праві особистої власності, у зв`язку з чим визнав за сторонами право власності кожного на частини спірних квартир.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Уданій справі спірні правовідносини стосуються поділу спільного майна подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення ними господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Такі висновки суду викладені у постанові Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 161/18051/20.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У даній справі судом встановлено, що спірні квартири відповідно до вимог ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу.

Як установлено, добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), від 24 квітня 2023 року в справі № 462/1024/21 (провадження № 61-5172св22), від 30 листопада 2022 року в справі № 373/185/21 (провадження № 61-21464св21) та інших, під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, встановивши, що квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 були придбані у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , презумпція спільної сумісної власності на спірну квартиру не спростована, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поділ такого майна в рівних частках.

Судом першої інстанції не встановлено та не вбачається із матеріалів справи підстав для відступлення від принципу рівності часток при поділі спірного майна.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що районний суд не врахував наявну в матеріалах справи інформацію про те, що усі кошти на оплату вищезазначених квартир були надані позивачкою зі своєї заробітної плати, колегія суддів відхиляє, оскільки долучені докази на підтвердження вказаних обставин не є належними та не підтверджують того, що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірних квартир.

При цьому колегія суддів враховує, що копії долучених до справи квитанцій містять відомості про оплату за договорами купівлі-продажу майнових прав як позивачкою так і відповідачем.

Зокрема, згідно довідки № 51 від 01 червня 2023 року ПрАТ «ВПБФ «Атлант» за договором купівлі-продажу майнових прав № ОД 1/556 від 14 травня 2018 року, укладеного з позивачкою по справі - ОСОБА_1 , на виконання умов договору за період з 27 червня 2018 року по 06 листопада 2018 року ОСОБА_4 було сплачено 293 278 грн.

А у відповідності до договору купівлі-продажу майнових прав № ОД3/25 від 02 липня 2019 року, укладеного з ОСОБА_4 , на виконання умов цього договору за період з 26 травня 2020року по 14 липня 2020 року ОСОБА_1 було внесено 39 024 грн (а.с. 179 т.1).

Зазначене свідчить про те, що сторони спільно, як подружжя періодично в інтересах один одного виконували фінансові зобов`язання перед будівельною компанією.

Згідно долученої до справи виписки з рахунку відділення № НОМЕР_2 Хаваллі відкритого на ім`я ОСОБА_5 блок АДРЕСА_10 , упродовж з 23 липня 2017 року по 24 квітня 2018 року на відповідний рахунок перераховувалися кошти у кувейтських динарах з відміткою: кредит- зарплата (а.с. 35-44 т.1).

Між тим, належних та допустимих доказів того, що відповідач вносив грошові кошти, що є особистою власністю ОСОБА_1 як отримані позивачкою у якості оплати праці під час виконання трудових обов`язків у іноземній компанії Республіки Кувейт, до справи не долучено.

Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_1 та 59/100 частин квартири АДРЕСА_2 придбані за її особисті кошти, належним чином не підтверджена, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо презумпції права спільної сумісної власності подружжя та рівності їх часток у спільному майні.

З огляду на викладене, наведені доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, та не спростовують зазначених висновків.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.)

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Матвіюк Наталії Ростиславівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: