ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Київ

справа № 464/2647/22

провадження № 61-6059св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року у складі судді Чорної С. З. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2024 рокуу складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

29 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики.

Позов мотивований тим, що за період з 16 січня до 23 квітня 2009 року

ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в розмірі

5 000,00 дол. США, 1 700,00 дол. США, 3 270,00 євро, 1 250,00 євро,

5 000,00 дол. США і 40 750,00 грн, про що відповідач власноручно склав та підписав розписки.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня 2012 року

у справі № 2-2801/11 вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 251 127,96 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Виконавчий лист № 2-2801/11 пред`явлено до виконання в Сихівський ВДВС Львівського управління юстиції, який 08 листопада 2012 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. ОСОБА_2 рішення суду не виконав та ухиляється від його виконання.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу та відсотки за договором позики, з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат за період з 06 лютого 2009 року до 29 червня

2022 року в сумі 5 249 434,77 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 20 021,43 грн та інфляційні витрати в розмірі 48 590,93 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача суми інфляційних втрат

і 3 % річних від простроченої суми в межах трьохрічного строку до звернення

з позовом, суд першої інстанції врахував вимоги закону, правові позиції Верховного Суду та заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

22 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від

11 березня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути

з ОСОБА_2 суму інфляційних втрат за період з 30 березня 2012 року до

14 квітня 2023 року та суму 3 % річних за період з 12 березня 2017 року до

14 квітня 2023 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, щоперебіг позовної давності відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України був зупинений

з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року і за цей час не спливав. Суди неправильно вирішили спір в частині застосування строку позовної давності, адже передбачені статтею 3 % річних та інфляційні втрати повинні були бути стягнені за період з 13 березня 2017 року до дати винесення рішення суду. Вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Зазначає, що оскільки у цих правовідносинах має місце невиконання рішення суду, то до таких зобов?язань не може бути застосовано пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому що він стосується інших правовідносин. Також звертає увагу на те, що незважаючи визнання відповідачем позову, суд стягнув значно менший розмір коштів.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 703/2718/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від

13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року

у справі № 902/417/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

07 червня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня

2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня

2024 року- без змін.

Відзив мотивований тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди повністю дотримали норм законодавства, повно з?ясували обставини, які мають значення для справи, зробили висновки, які відповідають матеріалам справи. Суди правильно визначили початок періоду, за який нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Сихівського районного суду м. Львова.

21 червня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня 2012 року

у справі № 2-2801/11 стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики, які були між ними укладені за період

з 16 січня до 23 квітня 2009 року, в розмірі 5 000,00 дол. США, 1 700,00 дол. США, 3 270,00 євро, 1 250,00 євро, 5 000,00 доларів США та 40 750,00 грн

з урахуванням трьох процентів річних в національній валюті в загальній сумі

251 127,96 грн. Рішення набрало законної сили та звернено до виконання.

Вказане рішення суду виконано 14 березня 2023 року, що підтверджується квитанціями Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» від

30 січня 2023 року, від 14 квітня 2023 року, а також поясненнями позивача. Виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено.

ОСОБА_1 з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та відсотків за договором позики, з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат за період з 06 лютого 2009 року до 29 червня 2022 року в розмірі 5 249 434,77 грн, звернувся 29 червня 2022 року.

Заперечуючи проти заявлених вимог, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила застосувати позовну давність.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають

з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження

№ 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини щодо виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав

у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування норм статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Заперечуючи проти заявлених вимог, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила застосувати позовну давність.

У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання

у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

У законі визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу

з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення,

у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від

30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від

13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд

у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора

з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення

і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі

№ 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24) зроблено висновок, що «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та

у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням поручителем ОСОБА_1 грошових зобов`язань, що випливають із кредитного договору, наявність яких та розмір констатовано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 червня 2011 року, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на що суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув».

З урахування наведеного безпідставними є аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на

30 діб, який діє дотепер.

Установивши, що ОСОБА_1 подав позов 29 червня 2022 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, з урахуванням трьохрічного строку до звернення з позовом та наведених вище норм закону, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період

з 29 червня 2019 року до 23 лютого 2022 року в сумі 20 021,43 грн та інфляційних втрат за період з 29 червня 2019 року до 23 лютого 2022 року

в сумі 48 590,93 грн.

Розрахунок, проведений судом першої інстанції, є правильним, жодних належних та допустимих доказів на його спростування позивач не надав.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня

2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 11 березня

2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська