Справа № 337/5527/24
Номер провадження 2/337/139/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Трегуб Т.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2024 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтуванням позову зазначив, що відповідач ОСОБА_7 є його батьком. З жовтня 2017 року ОСОБА_7 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо його виховання, спілкування не підтримує, за цей тривалий час не проявляв жодного інтересу щодо стану справ, здоров`я та його долі, не обізнаний, де наразі навчається позивач, окрім сплати аліментів, у розмірі близько 3000 грн, іншої матеріальної допомоги не надає.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2020 року позовні вимоги, що були пред`явлені його матір`ю, в частині позбавлення батьківських прав залишені без задоволення. Постановою Запорізького апеляційного суду від 23.02.2021 року, як і постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав залишено без змін.

На переконання суду у справі №337/3281/20 відсутні були підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. «На словах» останній бажав спілкуватися із сином, аргументував відсутність спілкування тим, що мати цьому перешкоджала.

З часу розгляду справи №337/3281/20 в усіх судових інстанціях і по день подання даного позову до суду поведінка батька по відношенню до нього не змінилась. Відповідачу відоме його місце проживання, однак, батько жодного разу не навідався до нього. Навіть, на початку військових дій на території України, не поцікавився чи все добре із ним, не запропонував допомоги, надалі уникає спілкування, обмежуючись тільки перерахуванням аліментів.

Отже, відповідач ніяким чином не піклується про нього, не проявляє зацікавленості в подальшій його долі, не цікавиться станом здоров`я, успіхами у навчанні, не піклується про духовний та фізичний розвиток дитини, не готує до самостійного життя, не надає доступу до культурних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не сприяє отриманням ним освіти.

В попередній справі відповідач зазначив, що із сином спілкується в мережі інтернет, однак, насправді жодного спілкування між ними не відбувається ніякими засобами зв`язку. Відповідач в попередній судовій справі стверджував, що мати перешкоджає їх спілкуванню із сином, тому його винна поведінка у неналежному вихованні сина та ставленні до своїх батьківських обов`язків відсутня. Однак, лише один факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав не може свідчити про його інтерес до дитини, так як за період розгляду справи №337/3281/20 в судах усіх інстанцій і до звернення із даним позовом до суду, відповідач не вирішив питання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною через органи опіки та піклування чи в судовому порядку, хоча норми Сімейного кодексу України надають батькам таке право та можливість. Отже це свідчить, що відповідач лише демонструє в суді зацікавленість своїм сином і не вчиняє жодних дій в житті щоб налагодити відносини з ним.

Позивач настільки обурений байдужістю батька, що навіть використав право на зміну прізвища відповідно до ч. 1 ст. 295 Цивільного кодексу України.

Відповідач своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та піклуватися про дитину до досягнення повноліття, не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, не бажає змінювати свою поведінку та відношення до власного сина.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року відкрито провадження по справі, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

08.11.2024 до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідачем позов не визнається в силу наступного. Ухилення від виховання дитини можливе лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові підстави як для батьків так і для дитини. Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають грануватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Навіть факт оскарження відповідачем рішення суду про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

З боку відповідача відсутнє свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, тому правові підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відсутні. Рішенням Хортицького районного суду від 17 грудня 2020 року не встановлено вини відповідача в умисному невиконанні належним чином своїх батьківських обов`язків. Отже, коли позивач зазначає, що з часу ухвалення рішення нічого не змінилося, значить не змінилася і та обставина, що немає вини відповідача в умисному невиконанні належним чином своїх батьківських обов`язків. Дійсно особистих зустрічей відповідача з сином не відбувалося з жовтня 2017 року. На неодноразові дзвінки до колишньої дружини була відповідь, що вони з сином зайняті. Особисті зустрічі не відбувалися із-за позиції матері позивача. Але відповідач стежив за життям сина, періодично спілкувався з ним через програму Viber у телефоні, вітав з днем народження, початком навчального року, інше. Відповідач стежив за діями сина у соціальних мережах. Зазначені докази подавалися ще у попередній справі. Подальше особисте спілкування батька з сином не відбувається через негативне ставлення його та матері, незважаючи на це, відповідач обізнаний в тому, що відбувається в житті сина через спільних знайомих. З 24.04.2024 року відповідач перебуває за кордоном, тому наразі особисте спілкування неможливе. Заборгованості зі сплати аліментів відповідач не має. Вирішення побутових питань разом з матір`ю дитини не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Вважаючи недостатність підстав для позбавлення батьківських прав, просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 11.03.2022 року закрито підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду у судових засіданнях.

У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, суду пояснив, що відповідач є його батьком. Після розлучення батьків, він протягом двох років спілкувався з батьком. Мати ніколи не перешкоджала їхнім зустрічам. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько поздоровляв його з днем народженням, вони звичайно спілкувалися, після побачення домовилися про наступне, він чекав на це побачення, але батько чомусь не прийшов до нього. На той час у батька фактично утворилася нова родина. Батько знав його адресу, знав місце навчання, номер телефону він дійсно змінив, точніше віддав його дідусеві, але це було набагато пізніше. Однак він не дзвонив і на цей номер, інакше б дідусь його повідомив би. Чому батько не прийшов на наступну зустріч, йому не відомо. До 2020 року батько надсилав лише листівки на свята, все рідше та рідше, формально. У листуванні не цікавився ним, нічого не питав, не пропонував зустріч. Коли був перший суд за позовом матері, батько навіть з ним не заговорив, не підійшов до нього. На суді його чогось не вислухали. Після отримання судових рішень батько взагалі припинив своє листування. Він змінив прізвище, бо не бажає мати нічого спільного з людиною, якій він не потрібен, вирішив сам ініціювати судове провадження про позбавлення батьківських прав. Під час судового провадження дізнався, що батько виїхав за кордон, що його обурило ще більше. Батько залишив його у прифронтовому місті, жодного разу не зателефонував йому, не цікавився, як його життя, чи потрібна допомога, тощо. Батько навіть не пропонував йому виїхати разом з ним за кордон у безпечне місце, проявляючи таку байдужість. Під час судового провадження, батькові був відомий його новий номер мобільного телефону, але він жодного разу йому не зателефонував. Крім сплати аліментів, батько жодної участі у його житті не приймає, він самоусунувся від виконання своїх обов`язків, жодних перешкод у спілкуванні йому ніхто не чинив. Наразі жодний зв`язок з батьком є недоречним, він не бажає підтримувати з ним майбутній зв`язок, просить позов задовольнити, бо жодний емоційний зв`язок з батьком втрачений, батько їм не цікавиться, проявляє свою байдужість, лише формально хоче залишатися його батьком. Для нього він став чужою людиною, вони не спілкуються, нічого не знають одне про одного. За що він бореться, йому не зрозуміло, адже він зовсім йому стільки років був не потрібен. Відповідач жодної участі у його житті не приймає. Просить позов задовольнити. Позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати його інтересам, відповідач в майбутньому не буде мати прав на стягнення з нього аліментів, прав на спадкування, тощо.

Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки батько позивача самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання позивача, за власним волевиявленням уникає спілкування із дитиною, обмежуючись тільки перерахуванням аліментів, жодних доказів на будь-яке перешкоджання виконанню своїх обов`язків, не надав. Також відповідач не надав жодних пояснень, яким чином він бажає налагодити зв`язок з сином. Вважає, що відповідач свідомо не бажає виконувати батьківські обов`язки, його дії є умисними, раніше питання щодо позбавлення батьківських прав було обговоренням між подружжям, відповідач був згоден на позбавлення в рахунок несплати аліментів, але з формальних підстав подружжя цю процедуру не завершило, бо не було домовленості виключно з процедурних питань, але з меркантильних спонукань батько був готовий відмовитися від свого сина, ще до судових проваджень. З 2020 року жодної участі відповідач в житті сина не приймав, змінив своє місце проживання, виїхав за кордон, навіть не повідомив сина. Уся поведінка батька свідчить про його байдужість до життя сина. Просить позов задовольнити.

Відповідач в режимі відеоконферензв`язку заявлені позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що не бажає втрачати зв`язок з сином. Зв`язок з сином тривав до 2017 року, потім він телефонував дружині, щоб домовитися про зустріч з сином, але та відмовила, зіславшись на зайнятість. У 2019 році син змінив номер телефону, тому вони інколи спілкувалися у Вайбері. Вперше зустрілися у суді при попередньому розгляді справи, але з сином він не спілкувався, бо той був з бабусею. Син ніколи не проявляв ініціативу у спілкуванні, він також. Йому була відома адреса телефонної пошти позивача, на яку він слав свої привітання, однак син на них не відповідав. Яку спеціальність вин обрав після завершення школи та де навчається наразі йому невідомо, ці питання з ним не обговорювалися. Про стан здоров`я сина йому нічого не відомо. Наразі йому встановили групу інвалідності. У квітні 2024 року він виїхав за кордон з новою родиною, про свій виїзд сина не повідомляв, виїхати з ним не пропонував, бо спілкування між ними відсутнє, однак він слідкував за його життям з соц-мереж. На телефон позивача, що зазначений у позові, він не дзвонив, бо мав сумнів щодо його належності позивачеві. Де наразі навчається син йому невідомо, нічого невідомо про його стан здоров`я, захоплення та життя, бо позивач та його мати нічого не повідомляли йому про це. Наразі він бажає зберегти статус батька, сподіваючись на те, що вдасться відтворити спілкування з сином. Він має намір повернутися до України, але коли саме, йому невідомо. Забрати сина до себе він не має можливості. Яким шляхом він буде відновлювати відносини, наразі пояснити не може, вважає, що їх стосунки налагодяться з часом. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, вважаючи, що підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відсутні, фактично зазначений позов є продовженням первинного позову матері позивача, фактична друга спроба позбавити відповідача безпідставно батьківських прав. Жодні фактичні обставини з часу ухвалення рішення не змінилися, лише раніше орган опіки надав висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, а наразі надав протилежний висновок. Жодним доказом провина відповідача у невиконання обов`язків щодо виховання сина не доведена, номер телефону син змінив, з боку батька була ініціатива у спілкуванні, він слав поздоровлення на свята, які з боку сина залишилися без реагування, син ігнорував їх, на діалог не вийшов. З боку сина є образа , також існує з`ясування особистих відносин між колишнім подружжям. Виїзд батька за кордон не впливає на існування підстав для задоволення позову, батько бажає зберегти стосунки з сином. Сам позивач планує виїзд за кордон лише в майбутньому. Аліменти на утримання сина батько сплачує регулярно, наразі заборгованість відсутня. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, підтримала наданий суду висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав в судовому засіданні, просить винести рішення в інтересах позивач, позбавивши відповідача батьківських прав, оскільки він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, жодної участі у житті позивач не приймає. При підготовці висновку були обстежені житлові умови позивача, витребувано інформації з місця навчання та медичних закладів, вислухані пояснення самого позивача, його матері, за допомогою додатку Вайбер свої пояснення надав і відповідач, який повідомив, що перебуває за кордоном з квітня 2024 року, останній раз вітав сина у 2020 році, спроб встановити час спілкування з дитиною через органи опіки та піклування або суд не робив. На запитання, чому не приїздив до дитини за місцем її проживання, повідомив, що не хотів спілкуватися з рідними дитини: колишньою дружиною, дідом та бабусею сина. Згідно з протоколом засідання комісії з питань захисту прав дитини від 30 січня 2025 року № 2, діючи в інтересах неповнолітньої дитини, орган опіки та піклування районної адміністрації запорізької міської ради по Хортицькому району дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6 .

Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався, надав висновок № 22.04/01-34-215 від 3 березня 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6 .

Третя особа ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги підтримала , суду пояснила, що син не спілкується з батьком протягом семи років. Жодних перешкод у спілкування відповідачеві ніхто не чинив. Останньому достеменно відома адреса мешкання сина, яка залишилася незмінною, було відоме місце навчання у загальній школі, однак він не приходив до сина. Як син завершив навчання. Яка його успішність. Яку професію він обрав для себе, відповідачеві було нецікаво. Номер мобільного телефону син передав своєму дідусеві вже задовго після того, як батько перестав з ним спілкуватися. Дідусь ніколи не повідомляв, щоб відповідач хоч колись би телефонував на цей номер. Відповідач утворив нову родину, тому вирішив самоусунутися від виконання батьківських обов`язків, обмежившись лише виплатою аліментів. При цьому заборгованість зі сплати аліментів він сплатив вже після того, як син звернувся до суду з позовом. Відповідач з 2017 року ніколи не телефонував синові, не спілкувався з ним навіть під час судових проваджень, не цікавився його життям, навчанням, станом здоров`я, тощо. Син сам прийняв рішення щодо зміни прізвища та став ініціатором позову, бо не бажає наразі підтримувати зв`язок з батьком, оскільки протягом тривалого часу був йому не потрібний. Відповідач виїхав за кордон. жодним чином не цікавлячись безпекою сина у прифронтовому місці, його емоційним психологічним станом, не знає, де він навчається наразі, як живе, чим захоплюється. Він свідомо усунувся від будь-якої участі у житті сина. Просить позов задовольнити.

Вислухавши доводи учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що неповнолітній позивач ОСОБА_6 є рідним сином відповідача ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_4 з 07.04.2006 року. Шлюб між подружжям розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 01.10.2015 року.

Після розірвання шлюбу між батьками, позивач ОСОБА_6 16.10.2007 року, залишився проживати разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає й на час звернення до суду з позовом.

До 2017 року позивач ОСОБА_6 підтримував стосунки з батьком, мав побачення з ним. Останній тактильний контакт між сторонами мав місце у жовтні 2017 року. Після останнього побачення батько домовився про наступну зустріч з сином, однак це побачення не відбулося. За доводами позивача він чекав на зустріч з батьком, однак останній йому навіть не зателефонував, при цьому мати жодних перешкод у спілкуванні не чинила. За доводами відповідача мати спільного сина перешкоджала у спілкуванні, посилаючись на відсутність сина дома або з зайнятістю.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.12.2020 (ЄУН № 337/3281/20 Провадження № 2/337/1611/2020), ухваленого за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2395 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, залишені без задоволення. Рішення суду мотивоване тим, що позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 є необґрунтованим, таким, що не відповідає інтересам дитини. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд врахував вік дитини, матеріальне становище сторін у справі.

Запорізький апеляційний суд постановою від 23 лютого 2021 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 2 395,00 грн, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В решті позову відмовив. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 заявлені вимоги про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, тому ця справа не може розглядатися в спрощеному позовному провадженні, а має бути розглянута лише за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого у цій справі позивач не довела. Враховуючи наявність у батьків рівного обов`язку утримувати дитину, розмір аліментів, який підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 , слід встановити в сумі 2 395,00 грн. Позивач не позбавлена права на стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з її розвитком та станом здоров`я

Постановою Верховного суду від 30 червня 2021 року постанову Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишено без змін. Постанова Верховного Суду вмотивована тим, що апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також те, що батько дитини заперечував проти позбавлення батьківських прав, щомісяця добровільно сплачував аліменти на утримання сина, суд правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині позбавлення батьківських прав.

Під час судового провадження спілкування батька з сином не відбувалося, думка дитини висловлена не була.

Враховуючи, що оцінка підстав для позбавлення батьківських прав була надана в зазначених рішеннях суду, натомість саме неповнолітньою дитиною був ініційований позов про позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає, що докази, що були надані при розгляді цивільної справи(ЄУН № 337/3281/20 Провадження № 2/337/1611/2020) при вирішенні заявлених позовних вимог не слід брати до уваги, оскільки в такому випадку буде мати місце переоцінка доказів, а підстави для позбавлення батьківських прав, оцінку яких повинен дати суд, повинні мати місце після набрання рішенням по справі ЄУН № 337/3281/20 Провадження № 2/337/1611/2020 законної сили.

Враховуючи, що спір щодо позбавлення батьківських прав ініційований неповнолітнім ОСОБА_6 , а не його матір`ю ОСОБА_4 , що була позивачем у справі ЄУН № 337/3281/20 Провадження № 2/337/1611/2020, доводи представника відповідача, що позов неповнолітнього сина є продовженням попередньої справи, не є слушними.

Крім того, позивач ОСОБА_6 не був стороною у справі ЄУН № 337/3281/20 Провадження № 2/337/1611/2020, його думка при вирішенні даної справи судом у відповідності до вимог ст.171 СК України вислухана не була, за змістом ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, а тому позивач не позбавлений при розгляді даного позову спростовувати обставини, що раніше були встановлені судами.

При вирішенні вимог неповнолітнього ОСОБА_6 про позбавлення суд враховує, що після завершення зазначених судових проваджень, спілкування батька з сином не відбулося, зводилося до сплати аліментів та направленням електронної листівки 16.10.2021 року та 16.1023 року з поздоровленням на День народження, без жодного діалогу.

Інших доказів на підтвердження намагання відповідача підтримувати зв`язок з сином суду не надано. До органу опіки та піклування або до суду за встановленням часу для спілкування з сином батько ОСОБА_7 не звертався.

Відповідно до довідки ТОВ «Діаклінік» позивач з моменту заключення декларації спостерігається в сімейній амбулаторії з 15.06.2023 року, усі відвідування неповнолітньої дитини були в присутності матері ОСОБА_4 , яка піклуючись про стан здоров`я дитини виконувала усі рекомендації лікаря, батько станом здоров`я дитини не цікавився, медичний заклад не відвідував.

Наразі про стан здоров`я позивача відповідач не обізнаний.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені 28 лютого 2024 року позивач за власним волевиявленням змінив прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_6 ».

З 24.04.2024 року відповідач ОСОБА_7 перебуває за кордоном, за його поясненнями має намір повернутися до України, але зазначити навіть вірогідно час не може. Про виїзд батька за кордон позивач дізнався під час судового провадження з поданого відзиву.

За змістом листа №6 від 23.01.2025 року ТВО гімназії № 11 вихованням ОСОБА_6 протягом навчання в гімназії з 2014 по 2023 року займалася матір ОСОБА_4 .

Відповідно до характеристики, наданої в.о.директора Запорізького будівельного фахового коледжу 27.01.2025 року ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 , яка бере активну участь у вихованні та навчанні ОСОБА_6 . Батько жодних контактів не має, впродовж 1,5 року навчанням сина не цікавиться.

З пояснень самого відповідача вбачається, що йому нічого невідомо про навчання сина в цьому закладі, після завершення гімназії участі в обговорюванні питання щодо подальшого навчання сина він не приймав.

Під час судового провадження, незважаючи на зазначення у позові номеру мобільного телефону позивача та його електронної адреси, перше спілкування батьком з сином відбулося в режимі відеконференцзв`язку у судовому засіданні 9 квітня 2025 року, під час якого батько висловив надію на подальше спілкування, сподіваючись, що син змінить своє відношення до нього, натомість як позивач висловив про небажання підтримувати будь-які зв`язки з відповідачем. При цьому відповідач повідомив про свою необізнаність про життя сина, його плани на майбутнє, про інтереси та захоплення та не зміг пояснити, як саме він збирається відновлювати стосунки з сином.

Суду наданий висновок районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради № 21.01/03-30/153 від 07.02.2025р., та висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_7 відносно неповнолітнього ОСОБА_6 районної адміністрації по Шевченківському району Запорізької міської ради № 21.01/03-30/153 від 07.02.2025р висновок № 22.04/01-34-215 від 3 березня 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6 . Зазначені висновки повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами.

Отже, за відсутності доказів належного, суд вважає, що відповідач ОСОБА_7 був зобов`язаний виконувати батьківські обов`язки, зокрема передбачені ст.150 СК України, за якими батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Натомість, відповідач ОСОБА_7 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, залишивши сина на виховання матері- третій особі по справі ОСОБА_4 , життям сина не цікавився, обов`язки з виховання сина не виконував, самоусунувся від спілкування з ним. При цьому останній був обізнаний про місце мешкання сина, яке залишилося незмінним, про місце навчання у гімназії, однак до сина не приходив, для встановлення часу побачень з сином до органу опіки та піклування або суду не звертався. При цьому відповідач був раніше обізнаний про ініціювання колишньою дружиною питання щодо позбавлення його батьківських прав позивача, натомість після ухвалення рішення суду проявив пасивну байдужість протягом тривалого часу -понад три роки), не налагодив контакт з дитиною, проявив байдужість до питань з небезпеки його життя, виїхавши за кордон з новоутвореною родиною, навіть не повідомивши про це позивача, залишивши його у прифронтовому місці. При цьому суд зауважує, що навіть за умов перебування відповідача за кордоном, у нього наявна можливість спілкування з сином за допомогою мобільного зв`язку, однак навіть під час судового розгляду відповідач на номер мобільного телефона, що зазначив його син у позові, не зателефонував, станом його небезпеки не цікавився.

Жодних доказів на підтвердження того, що мати позивача перешкоджала спілкуванню з сином, налаштовувала сина проти батька, суду не надано, а тому доводи щодо наявності перешкод у спілкуванні, неможливості такого спілкування та відсутності вини з боку відповідача є голослівними та не можуть бути покладені в основу рішення. Лише формальне заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не може свідчити про існування у відповідача реального інтересу до природних та соціальних потреб позивача. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, а тому позбавлення відповідача батьківських прав спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача та є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Суд звертає увагу, що зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить переконання, що обставини, на які покликаються позивачі у своєму позові, є достовірними та такими, що не викликають у суду сумніву, а отже, відповідачем порушено право його дитини на рівень життя, достатній для їх фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, яке гарантоване ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" і яке підлягає захисту на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України шляхом позбавлення його, як батька, батьківських прав, оскільки він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню, що в свою чергу не буде суперечити інтересам позивача.

При цьому суд враховує, що позивачеві виконалося сімнадцять років, він вже самостійно визначається зі своїми пріоритетами, що відповідають його інтересам, понад сім років батько був відсутній у його житті, формування позивача як особистості відбулося за відсутності батька, зв`язки, що притаманні родині між ними фактично втрачені. Також суд враховує, що переважна кількість батьківських прав та обов`язків стосується дитини до досягнення нею повноліття, проте й після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється, батьківські права продовжують існувати. Так, права та обов`язки батьків і повнолітньої дитини визначені розділом ІІІ СК України. Зокрема, у статтях 202, 203 СК України передбачено обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, зокрема, шляхом сплати аліментів, та брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Відповідно до частини другої статті 202 СК України якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

29.06.2023 року відповідачеві встановлена безстроково друга група інвалідності за загальним захворюванням, отже існує ризик, як результат впливу невизначеності на досягнення поставлених цілей, у вигляді майбутнього звернення відповідача до позивача з вимогами утримання, при цьому суд наголошує, що саме під невизначеністю розуміють стан, навіть частковий, дефіцит інформації, пов`язаний з подією, її наслідком чи ймовірністю, розуміння чи знання про неї.

Також СК України надає батькам, які не були позбавлені батьківських прав стосовно своїх дітей, права та обов`язки щодо їх внуків та правнуків, зокрема право на їх виховання та спілкування, право на утримання та піклування з боку внуків, правнуків, право на спадкування за законом, тощо. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки щодо неї, які ґрунтуються на їх кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування в майбутньому, та відповідатиме принципам розумності й справедливості.

Отже, незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, беручи до уваги, що відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, самоусунувся від забезпечення безпечних умов сина, що перебуває у прифронтовому місці, у країні, в якій введено воєнний стан, необхідного харчування, медичного догляду, лікування сина, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, навіть не знає який навчальний заклад відвідує його син, які успіхі має у навчанні, чим захоплюється, які має проблеми, тощо суд вважає, що лише наявність заперечень проти позову, без вжиття жодних зусиль направлених на підтримання зв`язку з сином, не свідчить про наявність інтересу до нього, тому суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законним та обґрунтованими, підтверджені у судовому засіданні як поясненнями учасників провадження, так письмовими доказами, наявними в матеріалах провадження, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, позбавлення батьківських прав не свідчить про обов`язковість припинення родинного зв`язку між батьками та дітьми, оскільки відповідно до ст. 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Та при зміні свого ставлення до дітей , згідно ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав та стягнення аліментів законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Рішення суду надіслати Дніпровському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Роз`яснити ОСОБА_7 , що у разі зміни свого ставлення до дитини він має право звернутися в суд з позовом про поновлення батьківських прав, відповідно до ст.169 СК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня з дня виготовлення повного тексту рішення. Повний текст рішення виготовлений 07.05.2025

Суддя: Л.Г. Салтан