ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/2145/24

Головуючий у першій інстанції Бойко А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/420/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцька Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Агропромисловий кооператив «Старосільський»,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2024 року про передачу матеріалів позовної заяви за підсудністю у справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу "Старосільський" про дострокове розірвання договору оренди землі, -

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2024 матеріали позовної заяви у справі №732/2145/24 за позовом ОСОБА_1 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі, передано на розгляд за підсудністю до Господарського суду Запорізької області, в провадженні якого перебуває господарська справа № 908/1114/24 щодо АПК «Старосільський».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до Городнянського районного суду Чернігівської області для розгляду по суті.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в оскаржуваній ухвалі суд не здійснив системного аналізу правових відносин, що склалися між сторонами, дійшов помилкового висновку про наявність між сторонами майнового спору, який за наявності відкритого відносно відповідача провадження у справі про банкрутство має бути переданий до господарського суду та розглядатися останнім в межах справи про банкрутство.

Заявник уважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд акцентував свою увагу виключно на процесуальному аспекті підсудності та не став розбиратися в сутності предмета спору, у зв`язку із чим зробив хибний висновок про те, що спір між ним та відповідачем є майновим і тому має бути розглянутий господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Наголошує, що вирішення судом питання про розірвання договору оренди землі не стосується питання щодо формування активу боржника, а тому спір не пов`язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство відповідача, а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу АПК «Старосільський» просить апеляційну скаргу задовольнити частково, а саме ухвалу Городянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2024 у справі №732/2145/24 скасувати та закрити провадження у справі.

Відповідач просить стягнути з позивача його на користь судові витрати у розмірі 5 000 грн.

АПК «Старосільський» зазначає, що з приписів ст. 31 ЦПК України вбачається, що суд першої інстанції має право передати справу до іншого суду, але виключно в межах юрисдикції цивільного судочинства, тоді як п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлює імперативний обов`язок для суду закрити провадження у справі, якщо позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що і мав зробити Городнянський районний суд Чернігівської області.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2024 про передачу матеріалів позовної заяви за підсудністю у справі за позовом ОСОБА_1 до АПК "Старосільський" про дострокове розірвання договору оренди землі.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції, керуючись ч. 3 ст. 7 КУзПБ, виходив з того, що належним судом у даній справі є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача, а тому цивільна справа має бути передана за підсудністю на розгляд до Господарського суду Запорізької області, де перебуває справа №908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський».

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АПК «Старосільський», в якому просив достроково розірвати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та АПК «Старосільський», зареєстрований 19.12.2013, предметом якого є земельна ділянка площею 5,7055 га, кадастровий номер :05:000:0260, яка розташована на території Андріївської сільської ради Городнянського (зараз Чернігівського) району Чернігівської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та припинити речове право право оренди земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0260, яке зареєстровано за АПК «Старосільський» (а.с. 2-3).

Позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 належала на праві власності земельна ділянка площею 5,71 га рілля - кадастровий номер :05:000:00260, на території Андріївської сільської ради Городнянського (зараз Чернігівського) району Чернігівської області для ведення сільськогосподарського виробництва.

Зазначав, що між ОСОБА_2 та АПК «Старосільський» було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 15 років. Державна реєстрація цього договору відбулася 19.12.2013.

Після смерті ОСОБА_2 позивач успадкував вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.09.2021.

Указував, що оскільки п. 38 договору оренди земельної ділянки передбачено його право як спадкоємця орендодавця на розірвання договору, він бажає скористатися своїм правом на розірвання договору.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2024 матеріали позовної заяви у справі №732/2145/24 за позовом ОСОБА_1 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі, передано на розгляд за підсудністю до Господарського суду Запорізької області, в провадженні якого перебуває господарська справа №908/1114/24 щодо АПК «Старосільський» (а.с. 18-20).

Також у справі встановлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.04.2024 відкрито провадження у справі про банкрутство АПК «Старосільський» та введено процедуру розпорядження майном боржника.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.06.2024 покладено виконання обов`язків керівника АПК «Старосільський» на розпорядника майна арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 05.09.2024 припинено процедуру розпорядження майном АПК «Старосільський»; припинено повноваження розпорядника майна боржника ОСОБА_3 ; визнано АПК «Старосільський» банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором АПК «Старосільський» призначено арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже суди загальної юрисдикції розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Юрисдикція господарського суду поширюється на спір, що виник між сторонами, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам ст. 20 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Відповідно до п. 8 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

За приписами ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Тобто, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.

Суд першої інстанції правильно встановивши, що належним судом у даній справі є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача, дійшов помилкового висновку про передачу матеріалів позовної заяви за підсудністю до Господарського суду Запорізької області.

Передаючи матеріали позовної заяви до Господарського суду Запорізької області районний суд помилково кваліфікував таку процесуальну дію як передача справи за підсудністю.

Так, підвідомчість - це коло справ, які характеризуються певними юридичними властивостями, в залежності від яких справа підлягає розгляду або загальними судами або спеціалізованими судами або іншими державними органами.

Підсудність це процесуальний порядок віднесення судових справ, що підлягають розгляду і вирішенню по суті до конкретної ланки судової системи і до певного конкретного суду цієї ланки. Тобто розмежування справ за підсудністю відбувається між місцевими судами (тобто в середині однієї судової ланки або між місцевим та апеляційним судом та місцевим судом).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншого суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, ЦПК України передбачена можливість передачі справи на розгляд іншого суду в межах цивільної юрисдикції у випадку, якщо вона належить до підсудності іншого суду.

При цьому, за приписами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч. 5 ст. 186 ЦПК України).

Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження у справі судом першої інстанції позивач може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Проте в даному випадку, встановивши, що справа належить до юрисдикції господарського суду та констатувавши порушення правил підвідомчості, наслідком чого є відмова у відкритті провадження у справі, районний суд вчинив процесуальну дію, яка не передбачена нормами ЦПК України.

З огляду на викладене суд першої інстанції помилково керувався ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до якої матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Так, Кодекс України з процедур банкрутства є спеціальним законом, який може бути застосований при розгляді справи в межах господарської юрисдикції. Норми цивільно-процесуального закону України не містять положень щодо можливості передачі справи за підвідомчістю судом першої інстанції, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, усталеною є судова практика щодо розгляду усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, у справі про банкрутство лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах саме цієї справи. Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі №918/335/17, від 15.06.2021 у справі №916/585/18, а також у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №921/557/15-г, від 06.02.2020 у справі № 910/1116/18, від 12.01.2021 у справі №334/5073/19.

У постанові від 23.10.2019 у справі №752/4361/15 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, виходячи з положень п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, аналогічні положення містяться у п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедури банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений ПК України. Крім того, до спорів, пов`язаних із майновими вимогами до боржника, також відносяться спори про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у таких спорах належать до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Зазначені майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України.

Оскільки вимоги позивача (боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство) про визнання недійсним правочину не підлягають вартісній оцінці та є немайновими, а результати їх розгляду не вплинуть на обсяг ліквідаційної маси цього товариства, тому немає підстав стверджувати, що на такі позовні вимоги поширюються норми права щодо належності спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, до юрисдикції господарських судів.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №707/149/22, від 15.03.2023 у справі №711/7709/19, від 20.09. 2023 у справі №201/5683/22.

У постанові від 10.02.2021 у справі №289/697/18 Верховний Суд зазначив, що спір за позовом орендаря, щодо якого порушено справу про банкрутство, про розірвання договорів оренди земельних ділянок не входить до числа тих, що належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим і охоплюється поняттям «власність» за змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди як немайнового. Оскільки суди не встановили, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно позивача, яке можна було б вважати активом боржника, що у подальшому може бути направлений на погашення грошових вимог кредиторів боржника, тому його позовні вимоги є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, у зв`язку з чим не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство позивача та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 у справі №927/379/17 зауважив, що за змістом ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства у разі, якщо боржник не є стороною в майновому спорі або відсутні позовні вимоги до боржника та щодо його майна, то такий спір розглядається в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство боржника.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а спір є майновий у розумінні положень цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20).

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (постанова Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №334/5073/19).

На час вирішення спору судом першої інстанції частину 5 ст. 93 ЗК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-IX викладено у наступній редакції: «5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством».

Крім того, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки» від 02.05.2023 №3065-IX ч. 5 ст. 93 ЗК України викладено у такій редакції: «5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством».

Наведеними змінами, внесеними законами України від 28.04.2021 №1423-IX та від 02.05.2023 №3065-IX до ч. 5 ст. 93 ЗК України, розширено повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельною ділянкою сільськогосподарського призначення без погодження з її власником, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом.

Тобто, законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником. Оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №904/9875/21.

Відповідно до ст. 131 Кодексу України з процедур банкрутства майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.

Ліквідаційна маса це сукупність майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на правах власності або повного господарського віддання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури. До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

З огляду на положення ч. 5 ст. 93 ЗК України, із змінами, внесеними законами України від 28.04.2021 №1423-IX та від 02.05.2023 №3065-IX, якими законодавцем надано права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з її власником, до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.

З огляду на зміни в земельному законодавстві, відповідно до яких користувачу земельної ділянки надано право відчужувати право оренди без погодження з її власником та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, право оренди не може вважатись немайновим активом. Отже, вирішення цього спору стосуватиметься питання формування активів боржника, у зв`язку з чим пов`язане зі здійсненням провадження у справі про банкрутство. Таким чином, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному ГПК України, ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Кодексом України з процедур банкрутства. Отже, саме Господарський суд Запорізької області є судом, встановленим законом, до юрисдикції якого віднесено розгляд спору за позовом ОСОБА_1 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі.

Колегія суддів зазначає, що не підлягає задоволенню клопотання АПК «Старосільський» у відзиві на апеляційну скаргу про закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Зі справи вбачається, що судом першої інстанції провадження у даній справі не відкривалося. Так, позовна заява надійшла до суду 12.12.2024, після чого ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2024 матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Господарського суду Запорізької області.

За викладених обставин, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції припустився порушення процесуальних норм та дійшов помилкового висновку про передачу матеріалів позовної заяви за підсудністю до Господарського суду Запорізької області, а тому така ухвала не може бути визнана законною і обґрунтованою.

Відтак, ухвала Городнянського районного суду Чернігівської області від 13.12.2024 про передачу матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 до АПК "Старосільський" про дострокове розірвання договору оренди землі за підсудністю підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу АПК «Старосільський» просить стягнути з позивача на його користь судові витрати у розмірі 5 000 грн, проте у задоволенні даного клопотання необхідно відмовити з огляду на таке.

У зв`язку із скасуванням ухвали суду і передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, здійснює суд, який приймає рішення за результатами розгляду спору по суті, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2024 року про передачу матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі за підсудністю - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: О.Є. Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко