ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 372/3496/16-ц

провадження № 61-3371св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Рохманов Сергій Іванович, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року у складі судді Кравченка М. В. та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_38 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_46 , в якому посилався на порушення законодавства під час виділення та зміні цільового призначення земельних ділянок, які розташовані на землях водного фонду у межах прибережної захисної смуги річки Дніпра.

Позов обґрунтовано тим, що в межах прокурорської перевірки та судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неправомірність виділення земельних ділянок із земель державної власності.

Зокрема, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року у справі № 372/436/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, частково задоволено позов заступника Генерального прокурора України, поновлено заступнику Генерального прокурора України строк позовної давності. Визнано протиправними та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівська РДА):

від 26 серпня 2008 року № 1356 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 20-м громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» (далі - розпорядження № 1356);

від 15 березня 2011 року № 274 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки 9-ти громадянам з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва» в адміністративних межах Української міської ради» (далі - розпорядження № 274).

Визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку стосовно земельних ділянок на території Української міської ради Обухівського району Київської області:

від 08 жовтня 2009 року серії ЯЖ № 460564, виданий ОСОБА_59 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0004, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 9;

від 08 жовтня 2009 року серії ЯЖ № 460563, виданий ОСОБА_48 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0003, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460562, виданий ОСОБА_22 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0002, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 31;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460561, виданий ОСОБА_24 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0001, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 37;

від 08 жовтня 2009 року серії ЯЖ № 460565, виданий ОСОБА_23 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0005, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460570, виданий ОСОБА_20 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0010, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 35;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460566, виданий ОСОБА_21 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0006, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 33;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460572, виданий ОСОБА_34 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0001, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 37;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460574, виданий ОСОБА_36 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0006, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 27;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460571, виданий ОСОБА_33 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0003, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 32;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460573, виданий ОСОБА_35 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0005, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 36;

виданий ОСОБА_29 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0007;

виданий ОСОБА_11 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0009;

виданий ОСОБА_28 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0008;

виданий ОСОБА_8 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0010;

виданий ОСОБА_52 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:072:0045;

виданий ОСОБА_25 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0007;

виданий ОСОБА_27 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0008;

виданий ОСОБА_26 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0009;

від 23 лютого 2009 року серії ЯЖ № 460579, виданий ОСОБА_53 щодо земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0011;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987493, виданий ОСОБА_12 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0012, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00412;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987495, виданий ОСОБА_13 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0013, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00409;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987496, виданий ОСОБА_15 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0014, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00410;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987497, виданий ОСОБА_6 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0015, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00411;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987498, виданий ОСОБА_14 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0016, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00408;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987493, виданий ОСОБА_12 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0012, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00412;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987499, виданий ОСОБА_18 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0017, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00407;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 987500, виданий ОСОБА_7 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0018, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00406;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 973451, виданий ОСОБА_16 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0019, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00405;

від 05 травня 2011 року серії ЯЛ № 973452, виданий ОСОБА_17 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:038:0020, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00404 (далі - державні акти у справі № 372/436/15-ц).

У справі № 372/436/15-ц встановлено, що спірні земельні ділянки належали до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передання яких у приватну власність заборонено законом, тому розпорядження Обухівської РДА щодо передання ділянок у власність фізичних осіб та видання їм державних актів суперечить вимогам закону.

Крім того, суди встановили, що первинні власники: ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , ОСОБА_28 особисто з клопотаннями до Обухівської РДА про надання їм у власність земельних ділянок на території району не звертались.

Крім того, землевпорядна документація щодо надання земельних ділянок двадцатьом громадянам в Обухівському районі не погоджена Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Київській області.

Надалі прокурор установив, що після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 372/436/15-ц до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки за новими власниками, а саме:

за ОСОБА_1 16 березня 2016 року зареєстровано земельні ділянки із кадастровими номерами :04:037:0007, :04:037:0009 та :04:037:0008 на підставі договорів купівлі-продажу від 29 грудня 2010 року за № № 4403, 4396, 4389;

за ОСОБА_17 18 березня 2016 року зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :04:038:0020 на підставі дубліката договору дарування від 16 березня 2016 року за № 129;

за ОСОБА_9 17 березня 2016 року зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :04:038:0008, :04:038:0007, :04:072:0045 на підставі дублікатів договорів дарування від 14 березня 2016 року за № № 116, 122;

за ОСОБА_54 26 травня 2016 року зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :04:037:0001, :04:037:0002, :04:037:0005, :04:037:0006, :04:037:0010 на підставі дублікатів договорів дарування від 21 квітня 2016 року за № № 228, 225, 231, 222, 216;

за ОСОБА_2 23 лютого 2016 року зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :04:037:0003 та :04:037:0004 на підставі договорів купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року за № № 118, 121, які надалі передано в оренду ОСОБА_19 згідно з договорами оренди від 29 березня 2016 року;

за ОСОБА_10 14 липня 2016 року зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :04:038:0005, :04:038:0004, :04:038:0003 та :04:038:0006 на підставі дублікатів договорів дарування від 14 червня 2010 року за № № 2416, 412, 403, 2423.

Крім того, 29 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 укладено договори оренди земельних ділянок площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0003 та площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0004.

Посилаючись на незаконне виділення земельних ділянок фізичним особам у власність, чим порушено інтереси держави, вимоги статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України, просив витребувати на користь держави в особі Київської ОДА з чужого незаконного володіння:

ОСОБА_1 земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0007, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0009, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0008;

ОСОБА_9 земельні ділянки площею 1,999 га з кадастровим номером :04:038:0008, площею 2,0001 га з кадастровим номером :04:038:0007, площею 2 га з кадастровим номером :04:072:0045;

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :04:037:0010;

ОСОБА_38 земельні ділянки площею 1,9999 га з кадастровим номером :04:037:0001, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0002, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0005, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0006;

ОСОБА_2 земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0003, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0004;

ОСОБА_10 земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0004, площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0003, площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0005, площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0006;

ОСОБА_11 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0009;

ОСОБА_8 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0010;

ОСОБА_55 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0011;

ОСОБА_17 земельну ділянку площею 0,2222 га з кадастровим номером :04:038:0020;

ОСОБА_12 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0012;

ОСОБА_13 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0013;

ОСОБА_15 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0014;

ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0015;

ОСОБА_14 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0016;

ОСОБА_18 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0017;

ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0018;

ОСОБА_16 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0019, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Визнати недійсними договори оренди землі від 29 березня 2016 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 , посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Чоботар С. І. щодо земельних ділянок площею 2 га кожна з кадастровими номерами :04:037:0003 та :04:037:0004.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року позов задоволено повністю.

19 серпня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення, посилаючись на поважність причин своєї неявки, неврахування судом обставин, що вплинули на правильність рішення у справі.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення було задоволено. Скасовано заочне рішення, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року позов задоволено частково. Витребувано на користь держави в особі Київської ОДА з чужого незаконного володіння земельні ділянки, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, а саме у:

ОСОБА_1 земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0007, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0009, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0008;

ОСОБА_9 земельні ділянки площею 1,999 га з кадастровим номером :04:038:0008, площею 2,0001 га з кадастровим номером :04:038:0007, площею 2 га з кадастровим номером :04:072:0045;

ОСОБА_5 земельні ділянки площею 1,9999 га з кадастровим номером :04:037:0001, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0002, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0005, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0006;

ОСОБА_2 земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0003, площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0004;

ОСОБА_10 земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0004, площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0003, площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0005, площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0006;

ОСОБА_11 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0009;

ОСОБА_8 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0010;

ОСОБА_55 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :04:038:0011;

ОСОБА_17 земельну ділянку площею 0,2222 га з кадастровим номером :04:038:0020;

ОСОБА_12 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0012;

ОСОБА_13 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0013;

ОСОБА_15 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0014;

ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0015;

ОСОБА_14 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0016;

ОСОБА_18 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0017;

ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0018;

ОСОБА_16 земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером :04:038:0019,

Визнано недійсними договори оренди від 29 березня 2016 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 , посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Чоботар С. І., щодо земельних ділянок площею 2 га кожна з кадастровими номерами :04:037:0003 та :04:037:0004.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції вважав встановленими судовим рішенням у справі № 372/436/15-ц та такими, що не підлягають доказуванню, обставини того, що саме із земель водного фонду всупереч вимогам чинного законодавства України згідно з розпорядженням № 1356 незаконно передано у власність громадянам, зокрема ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_22 , ОСОБА_48 , ОСОБА_59 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_29 , ОСОБА_56 , ОСОБА_28 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_53 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки, загальною площею 39,9971 га, в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, що є предметом позову у справі, що переглядається.

Надалі право власності на спірні земельні ділянки було зареєстровано за відповідачами на підставі цивільно-правових угод.

З огляду на встановлені порушення вимог земельного та водного законодавства, керуючись вимогами статей 387, 388 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про витребування земельних ділянок. Крім того, з огляду на встановлені порушення вимог земельного та водного законодавства, суд також вважав, що договори оренди землі від 29 березня 2016 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 , щодо земельних ділянок площею 2 га кожна з кадастровими номерами :04:037:0003, :04:037:0004, слід визнати недійсними з підстав їх невідповідності положенням статей 203, 215 ЦК України.

Місцевий суд оцінив надані прокурором окремі висновки експерта, листи уповноважених державних органів та інші матеріали кримінального провадження № 0000560, що містяться у матеріалах справи. Водночас наданий відповідачем висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 30 серпня 2021 року суд оцінив як необ`єктивний, необгрунтований і такий, що не може покладатись в основу судового рішення, оскільки під час проведення експертизи експерту надавались вибіркові матеріали, та висновок суперечить іншим належним та допустимим доказам у справі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через представника ОСОБА_57 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, застосувавши позовну давність до усіх вимог прокурора.

Зазначив, що обставини, встановлені у справі № 372/3039/14-ц, не мають преюдиційного значення для ОСОБА_2 , який не був учасником цієї справи.

Прокурор належно не обґрунтував підстав для представництва інтересів держави.

Розглянувши справу за відсутності відповідачів та третіх осіб, суд першої інстанції порушив їх права на участь у судовому засіданні, право на захист та на доступ до правосуддя.

Оскаржуване рішення ухвалено суддею, якому неодноразово було заявлено обґрунтований відвід, а також існували обставини, за яких головуючий повинен був заявити самовідвід.

Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про витребування доказів, про виклик свідків.

Місцевий суд не надав правової оцінки поданому ОСОБА_2 висновку експерта та не надав оцінки добросовісності набуття ОСОБА_2 спірних земельних ділянок.

Київський апеляційний суд переглянув справу лише в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_57 , подану в інтересах ОСОБА_2 , залишено без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року -без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині та зазначив, що обставини віднесення спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :04:037:0003, :04:037:0004 до категорії земель водного фонду не підлягають доказуванню у цій справі, оскільки встановлені судовим рішенням у справі № 372/3039/14-ц, яке набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Апеляційний суд також керувався тим, що строк позовної давності не сплив, зокрема в частині вимог до ОСОБА_2 , оскільки позов пред`явлено в інтересах Київської ОДА щодо порушення її прав ОСОБА_2 у результаті укладання 23 лютого 2016 року договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзізаявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), викладеного у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2008 року у справі № 3-3376к08, від 20 серпня 2013 року у справі № 3-18гс13, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-216цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16; постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № № 369/6892/15-ц та 469/1203/15-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 26 листопада 2018 року у справі № 914/3224/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18; постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц; постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № П/811/1344/16, від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 15 серпня 2019 року у справі № 826/3356/13-а, від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 820/17548/14, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 21 вересня 2020 року у справі № 201/12925/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 1940/1300/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 200/21020/15-ц, від 29 квітня 2021 року у справі № 920/1111/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 15 липня 2021 року у справі № 910/19256/16, від 18 серпня 2021 року у справі № 352/467/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 460/6117/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 806/3572/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 18 січня 2022 року у справі № 810/2559/14, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 03 серпня 2022 року у справі № 160/5671/21, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21, від 12 січня 2023 року у справі № 939/1406/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19, від 30 червня 2023 року у справі № 681/1267/22, від 06 вересня 2023 року у справі № 522/1552/19, від 08 листопада 2023 року у справі № 753/14125/22, від 20 грудня 2023 року у справі № 172/313/21;

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і суд касаційної інстанції визнав підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункти 2, 5 частини першої статті 411 ЦПК України); суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що прокурор належно не обґрунтував підстав для представництва інтересів держави на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Незазначення у списку додатків до позовної заяви листа від 18 листопада 2016 року № 05/1-3637вих16 свідчить про позапроцесуальний порядок його подання. Прокурор не надав жодних доказів направлення цього листа до Київської ОДА.

Прокурор у цій справі звернувся з віндикаційним позовом, однак суд першої інстанції не перевіряв позовної давності за позовом прокурора, а апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовна давність у спорі спливла.

Таким чином, розглянувши позовні вимоги про витребування земельних ділянок, суди неправильно застосували норми, що регулюють позовну давність, та не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування позовної давності у такій категорії справ, зокрема висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 914/3224/16, щодо початку перебігу позовної давності у правовідносинах щодо витребування майна від добросовісного набувача.

Обставини, встановлені у справі № 372/3039/14-ц, не мають преюдиційного значення для ОСОБА_2 , який не був учасником цієї справи. Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про витребування доказів, про виклик свідків.

Місцевий суд не надав правової оцінки поданому ОСОБА_2 висновку експерта та не надав оцінки добросовісності набуття ОСОБА_2 спірних земельних ділянок.

Розглянувши справу за відсутності відповідачів та третіх осіб, суд першої інстанції порушив їх права на участь у судовому засіданні, право на захист та на доступ до правосуддя.

Оскаржуване рішення ухвалено суддею, якому неодноразово було заявлено обґрунтований відвід, а також існували обставини, за яких головуючий повинен був заявити самовідвід.

Касаційна скарга не містить доводів у частині задоволеної позовної вимоги про визнання недійсними договорів оренди.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив прокурора на касаційну скаргу, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що прокурор 17 лютого 2021 року звертався до суду з клопотанням про зміну предмета позову з огляду на судову практику щодо ефективного способу захисту у позовах про повернення земельних ділянок водного фонду, однак суд першої інстанції залишив клопотання без розгляду з огляду на те, що воно було подано після закриття підготовчого засідання.

Оскільки прокурор обґрунтував позов тим, що земельні ділянки водного фонду незаконно вибули із володіння держави, то вони підлягають поверненню, а суд, з`ясувавши якого результату хоче досягнути позивач, під час розгляду справи може задовольнити позовні вимоги в інший спосіб, зокрема негаторний, що не порушує прав відповідачів.

Прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Рух справи в суді касаційної інстанції

07 березня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Рохманов С. І., на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2024 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У грудні 2024 року справу надіслано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

Розпорядженням № 1356 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області та передано їх єдиним масивом безоплатно для ведення особистого селянського господарства у власність двадцятьом громадянам, зокрема ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_22 , ОСОБА_48 , ОСОБА_59 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_29 , ОСОБА_56 , ОСОБА_28 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_53 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 .

На підставі вказаного розпорядження управління Державного агентства земельних ресурсів в Обухівському районі Київської області вказаним громадянам видало державні акти на земельні ділянки з такими кадастровими номерами:

:04:037:0004 ( ОСОБА_59 , площа 2 га, державний акт від 08 жовтня 2009 року, серія ЯЖ № 460564),

:04:037:0003 (ОСОБА_48., площа 2 га, державний акт від 08 жовтня 2009 року, серія ЯЖ № 460563);

:04:037:0002 ( ОСОБА_22 , площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460562);

:04:037:0001 (ОСОБА_24., площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460561);

:04:037:0005 ( ОСОБА_23 , площа 2 га, державний акт від 08 жовтня 2009 року, серія ЯЖ № 460565);

:04:037:0010 (ОСОБА_20., площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460570);

:04:037:0006 ( ОСОБА_21 , площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460566);

:04:038:0004 (ОСОБА_34., площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460572);

:04:038:0006 ( ОСОБА_36. , площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460574);

:04:038:0003 ( ОСОБА_33 , площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460571);

:04:038:0005 ( ОСОБА_35 , площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460573);

:04:038:0007 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_29 );

:04:038:0009 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_11 );

:04:038:0008 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_28 );

:04:038:0010 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_8 );

:04:072:0045 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_56 );

:04:037:0007 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_25 );

:04:037:0008 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_27 );

:04:037:0009 (площа 2 га, що належить на праві власності ОСОБА_26 );

:04:038:0011 ( ОСОБА_39 , площа 2 га, державний акт від 23 лютого 2009 року, серія ЯЖ № 460579).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року у справі № 372/3039/14-ц, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, позов прокурора задоволено частково, визнано протиправними та скасовано розпорядження № 1356 та № 274, визнано недійсними державні акти у справі № 372/436/15-ц.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що спірні земельні ділянки належали до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передання яких у приватну власність заборонена законом, а тому оспорювані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації щодо передання ділянок у власність фізичних осіб та видання їм державних актів суперечить вимогам закону.

Крім цього, суди у справі № 372/3039/14-ц установили обставини того, що первинні власники - ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , ОСОБА_28 - особисто із клопотанням до Обухівської РДА про надання їм у власність земельних ділянок на території району не зверталися.

У справі № 372/3039/14-ц встановлено, що землевпорядна документація щодо надання земельних ділянок громадянам в Обухівському районі не погоджена Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області, оскільки замовники не виконали умови, передбачені листом управління від 29 липня 2008 року № 06-13/4394/2, а саме: не винесено межі прибережно-захисної смуги р. Козинка в натурі; не розроблено якісної характеристики ґрунтового покриву; не складено акта технічного обстеження зелених насаджень тощо. Дніпровське басейнове управління водних ресурсів не погодило документацію, про що повідомило листом від 29 травня 2013 року № ІД/4-860.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:037:0003 та :04:037:0004 зареєстровано за ОСОБА_2 23 лютого 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року за № № 118, 121.

ОСОБА_2 передав земельні ділянки з кадастровими номерами :04:037:0003 та :04:037:0004 в оренду ОСОБА_19 згідно з договорами оренди від 29 березня 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Щодо доводів касаційної скарги про неналежне повідомлення прокурором Київської ОДА про представлення її інтересів у суді

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).

У позовній заяві, поданій у цій справі, прокурор зазначив, що посадові особи Київської ОДА не вживали заходів щодо повернення спірних земельних ділянок водного фонду із приватної власності у державну. При цьому Київська ОДА не вжила заходів для усунення вказаного порушення закону, зокрема з урахуванням того, що у справі № 372/436/15-ц встановлено незаконність вибуття спірних земельних ділянок водного фонду із володіння держави.

Суди у справі, що переглядається, врахували, що зверненню з позовом передувало відповідне листування, яким 18 листопада 2016 року (№ 05/1-3637вих-16) повідомлено Київську ОДА, яка відповідно до вимог статті 122 ЗК України здійснювала розпорядження земельною ділянкою водного фонду, про виявлене порушення (неправомірне отримання відповідачем у власність земельних ділянок водного фонду на підставі договорів купівлі-продажу) та було запропоновано надати пояснення про вжиті заходи реагування щодо його усунення або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку.

З позовом прокурор звернувся у грудні 2016 року, тобто через місяць після направлення листа Київській ОДА.

У справі не встановлено, що Київська ОДА протягом розумного часу вживала заходів щодо повернення спірних земельних ділянок у володіння держави.

Вказане свідчить про те, що компетентний орган щонайменше з 18 листопада 2016 року був обізнаний з фактом наявності порушення інтересів держави, проте жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, не вжив.

Суд першої інстанції на виконання вимог частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановив наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Київської ОДА.

З огляду на вказане суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно урахував, що прокурор дотримався до подання позову в цій справі процедури, передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», що спростовує доводи заявника про недотримання прокурором вимог щодо підстав для представництва інтересів Київської ОДА.

Посилання у касаційній скарзі на позапроцесуальний порядок подання до суду листа від 18 листопада 2016 року № 05/1-3637вих16 є необґрунтованим, оскільки прокурор подав лист разом із позовною заявою, який суд обґрунтовано прийняв для перевірки дотримання прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в суді.

Незазначення у списку додатків до позовної заяви вказаного документа за його наявності не вплинуло на правильність встановлення обставин представництва прокурором інтересів держави та не є підставою, передбаченою статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень.

Верховний Суд також вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що прокурор не надав жодних доказів направлення вказаного листа до Київської ОДА, оскільки відповіді Київської ОДА на адвокатські запити представника Корнацького А. О., на які посилається заявник у касаційній скарзі, не містять беззаперечного твердження, що прокурор не направляв уповноваженому органу листа від 18 листопада 2016 року № 05/1-3637вих16, а лише повідомляють, що документів за реквізитами кореспондент «прокуратура» у період з 2014 року стосово переліку питань, зазначених в адвокатському запиті, та на запит за коротким змістом «виділення земельних ділянок у межах Української міської ради» у загальному відділі апарату Київської ОДА на час звернення не зареєстровано.

Щодо доводів касаційної скарги по суті спору

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Відповідно до положень частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують захисні функції.

Згідно з приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, а також островами є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян.

Згідно з частиною третьою статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

За змістом частини четвертої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

У справі, що переглядається, суди, задовольнивши позов шляхом витребування у ОСОБА_2 земельних ділянок з кадастровим номером :04:037:0003 та площею 2 га з кадастровим номером :04:037:0004, встановили, що вони належать до земель водного фонду, що встановлено рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 372/3039/14-ц за позовом прокурора, зокрема до первісного власника цих земельних ділянок, про скасування рішення про надання їх у власність та державних актів про право власності на земельні ділянки.

Надалі встановлено, що вказані земельні ділянки не повернено у володіння держави, а відчужено ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року за № № 118, 121.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди помилково вважали обставини віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду преюдиційними, оскільки ОСОБА_2 не брав участі у справі, та безпідставно не оцінили висновки.

Верховний Суд вважає такі доводи касаційної скарги необґрунтованими з огляду на таке.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, провадження № 61-26396св18, викладено правовий висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 369/11118/17, провадження № 61-18843св20, від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц, провадження № 61-12155св21, від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц, провадження № 61-10124св21.

Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, провадження № 12-144гс18, від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18, провадження № 12-75гс21).

Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі).

Судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі № 372/436/15-ц встановлено, що спірні земельні ділянки належали до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передання яких у приватну власність заборонено законом, тому розпорядження Обухівської РДА щодо передання ділянок у власність фізичних осіб та видання їм державних актів суперечить вимогам закону.

Так, у справі № 372/436/15-ц суд із посиланням на лист Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області від 29 липня 2008 року № 06-13/4394/2, інформацію Державного земельного агентства України від 05 серпня 2013 року № 14019/21/4-13, Державної інспекції сільського господарства України від 28 жовтня 2013 року № 7448/6-1/2-13 та Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 04 серпня 2008 року № ІС/8-1173, а також плани-схеми встановив, що, зокрема, спірні земельні ділянки розташовані на острові у межах прибережної захисної смуги річки Козинки (права притока річки Дніпра).

Законодавець відповідно до статей 61 ЗК України та 89 ВК Україниприрівняв острови за встановленим на них режимом обмеженої господарської діяльності до прибережних захисних смуг.

ОСОБА_2 набув спірні земельні ділянки у первісного набувача після набрання законної сили рішенням у справі № 372/436/15-ц та відповідно не брав участі у цій справі.

Водночас Верховний Суд зауважує, що встановлення категорії земель, до якої віднесено земельну ділянку на час її відчуження, не залежить від подальшої зміни власника такої земельної ділянки.

З урахуванням наведеного у справі, що переглядається, прокурор, звернувшись із позовом до ОСОБА_2 як кінцевого набувача спірних земельних ділянок, обґрунтовано посилався, а суди правильно урахували обставини, встановлені у справі № 372/436/15-ц, щодо належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

Крім того, суд першої інстанції у справі, що переглядається, з висновками якого погодився апеляційний суд, урахував також докази, зібрані у межах кримінального провадження № 0000560, а саме листи уповноважених державних органів та інші матеріали, зокрема і висновок земельно-технічної експертизи від 24 травня 2017 року № 820/17-41 (т. 4, а. с. 71-94).

Відповідно до висновку експерта від 24 травня 2017 року № 820/17-41 спірні земельні ділянки відведені за рахунок території, яка є островом, тобто за рахунок земель водного фонду.

Експерт також урахував інформацію, надану Державним агентством водних ресурсів України, Управлінням Держгеокадастру в Обухівському районі, Держсільгоспінспекцією України, Науково-дослідним інститутом геодезії і картографії (т. 4, а. с. 71, 72).

Суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням наведеного вище, дослідивши докази,зібрані у межах кримінального провадження № 0000560, та з урахуванням обставин, встановлених судовими рішеннями у справі № 372/3039/14-ц, встановили належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду, передання у власність яких законом заборонено.

Верховний Суд також ураховує, що листом Державного агентства водних ресурсів України від 04 серпня 2008 року № 1С/8-1173 було відмовлено у погодженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам, зокрема і спірних земельних ділянок, які на час звернення з позовом у цій справі було відчужено на користь ОСОБА_2 .

Щодо посилання заявника на те, щосуди не надали оцінки доказам, поданим ОСОБА_2 на заперечення обставин належності спірних змелених ділянок до земель водного фонду, зокрема висновку земельно-технічної експертизи від 30 серпня 2021 року № 769/08/2021, виготовленому на замовлення ОСОБА_2 , то Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суди в оскаржуваних судових рішеннях дослідили та надали належну правову оцінку вказаному висновку експерта та зазначили, що цей висновок є необ`єктивним, необґрунтованим і таким, що не може покладатись в основу судового рішення, оскільки під час проведення експертизи експерту надавались вибіркові матеріали та висновок суперечить іншим належним та допустимим доказам у справі.

Вказаний висновок фактично стосується оцінки обставин того, чи розташовані спірні земельні ділянки саме на острові на час проведення дослідження, водночас висновок не містить відповідей на питання, чи були спірні земельні ділянки на час їх вибуття із володіння держави розташовані на острові та чи належать вони до земель водного фонду.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій установили, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а суд касаційної інстанції не переоцінює досліджені судами докази (частина перша статті 400 ЦПК України), неприйнятними є аргументи касаційних скарг про те, що прокурор не довів факту віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Верховний Суд зауважує, що посилання апеляційного суду на те, що, оскільки ОСОБА_2 набув право власності на спірні земельні ділянки після набрання судовим рішенням законної сили на підставі укладених з попереднім власником (відповідачем у справі № 372/436/15-ц) цивільно-правових угод, то він «фактично є правонаступником у правовідносинах щодо здійснення права власності на спірні земельні ділянки», не визначає статусу заявника як правонаступника ОСОБА_48 і ОСОБА_59 як первісних власників у спірних правовідносинах та не впливає на правильність висновків судів у частині встановлення належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань заявника про призначення експертизи, витребування доказів, оригіналів доказів, виклик та допит свідків з огляду на таке.

27 вересня 2021 року до суду першої інстанції подано клопотання ОСОБА_2 про призначення експертизи для вирішення питань, чи належала та чи належить територія, на якій розташовані спірні земельні ділянки, до земель водного фонду, а саме острову, та чи є частина території України, на якій розташовані спірні земельні ділянки, островом.

Ухвалою місцевого суду від 27 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення такої експертизи, оскільки його представник вже подав до суду висновок експерта № 769/08/2021 за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 30 серпня 2021 року, прокурор під час звернення з позовною заявою також подав висновок земельно-технічної експертизи, тому сторони реалізували право на проведення експертиз, а оцінку у сукупності всім доказам буде надано під час розгляду справи по суті. Суд вважав, що за вказаних обставин заявник не навів достатньо переконливих аргументів і відомостей про необхідність призначення такої судової експертизи.

Верховний Суд з урахуванням наведеного вище не вбачає, що вказана ухвала місцевого суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи постановлена з порушенням норм процесуального права та перешкодила судам встановити обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

22 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з клопотанням про забезпечення ухвали суду про витребування доказів, які не надало Головне управління Держгеокадастру у Київській області на виконання ухвали суду від 21 лютого 2018 року.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_2 .

Місцевий суд керувався тим, що ухвала суду від 21 лютого 2018 року про витребування доказів була звернена до виконання, у межах виконання цієї ухвали суду було надано докази, які були у розпорядженні Головного управління Держгеокадастру у Київській області, отже, суд вжив достатньо заходів для витребування доказів, а клопотання представника відповідача є недостатньо обґрунтованим, містить ознаки зловживання правами та може призвести до штучного затягування розгляду справи.

Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що ненадання інших доказів (зокрема форм державної статистичної звітності, топографічних карт та/або будь-яких інших картографічних матеріалів, інформації, чи належить земля, на якій розташовані спірні земельні ділянки, до земель водного фонду) не містить ознак умисного невиконання ухвали суду, а представник ОСОБА_2 у клопотанні (т. 8, а. с. 99-101) не навів належних обґрунтувань достовірності його тверджень про наявність саме цих документів у Головного управління Держгеокадастру у Київській областіта не надав достатніх доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення виконання ухвали суду.

16 березня 2018 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про виклик та допит експертів та спеціалістів, що брали участь у проведенні земельно-технічної експертизи 24 травня 2017 року у кримінальному провадженні, для роз`яснення висновків експертизи.

Клопотання про допит свідків мотивовано тим, що експерти та інженери-геодезисти могли надати пояснення щодо питань: яким чином було змінено вид експертизи із земельно-технічної експертизи на експертизу з питань землеустрою; з якою метою до проведення експертизи були залучені інженери-геодезисти; як саме встановлено, що спірні земельні ділянки розташовані на острові під час проведення камерального дослідження, без виїзду на місцевість; чому лист Науково-дослідного інституту геодезії і картографії є належним і достатнім джерелом інформації.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року у задоволені вказаних клопотань ОСОБА_2 відмовлено.

Місцевий суд зазначив, з чим погоджується і Верховний Суд, що у межах цієї справи експерти ОСОБА_60 та ОСОБА_61 не залучались як експерти, що унеможливлює їх допит саме у такому процесуальному статусі відповідно до статті 102 ЦПК України. Крім того, представник відповідача недостатньо обґрунтував, що саме у судовому засіданні може повідомити експерт та інженер-геодезист, та яке значення для правильного вирішення справи можуть мати його пояснення з питань, окреслених заявником.

22 березня 2021 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про витребування оригіналів доказів.

Клопотання про витребування оригіналів матеріалів кримінального провадження мотивовано тим, що ОСОБА_2 має сумніви, що копії цих матеріалів виготовлені з оригіналів. Крім того, висновок експерта від 24 травня 2017 року № 820/17-41 виготовлено у межах кримінального провадження № 0000108, водночас дозвіл на прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування та долучення копій документів у справі, що переглядається, надано у кримінальному провадженні № 0000560.

Місцевий суд ухвалою від 02 вересня 2021 року відмовив у задоволенні вказаного клопотання з посиланням на те, що оригінали наданих прокурором копій доказів приєднані до матеріалів кримінального провадження, що вказує на неможливість виконання прокурором вимог представника відповідача, а представник відповідача не довів наявності правових і фактичних підстав для витребування цих доказів.

Верховний Суд вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та, крім того, зауважує, що за змістом листа Києво-Святошинської місцевої прокуратури від 01 березня 2018 року № 37_04/10-01вих-18 матеріали кримінального провадження, зокрема висновок земельно-технічної експертизи від 24 травня 2017 року № 820/17-41, є документами у кримінальному провадженні № 0000560.

Встановлення обставин передання / долучення матеріалів кримінального провадження № 0000108 до матеріалів кримінального провадження № 0000560 не є предметом дослідження і оцінки судами в межах справи, що переглядається.

З урахуванням наведеного, предмета спору та встановлених судами фактичних обставин, а також з огляду на обґрунтованість та повноту висновків судів у частині належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду, обґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотань заявника про призначення судової експертизи, про витребування доказів та допит свідків колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права, внаслідок якого було унеможливлене встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо неповноважності складу місцевого суду (обґрунтованості відводу судді)

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Підставою відводу судді Кравченка М. В. (у задоволенні якого відмовлено у встановленому процесуальним законом порядку ухвалою від 27 жовтня 2017 року) заявник у касаційній скарзі зазначає, що викладені у його заяві від 27 жовтня 2017 року про відвід судді обставини свідчать про наявність об`єктивних підстав для сумніву в неупередженості, об`єктивності та безсторонності судді Кравченка В. М., зокрема і під час розгляду заяви про скасування постановленого ним заочного рішення.

Верховний Суд висновує про безпідставність доводів касаційної скарги в цій частині з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є в цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України», заява № 33949/02, пункти 49-52).

Верховний Суд зазначає, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 через свого представника 05 грудня 2017 року подав заяву про відвід судді Кравченка М. В., який обґрунтовано тим, що протиправна бездіяльність та дії судді під час ухвалення заочного рішення та під час розгляду справи, зокрема внесення неправдивих відомостей до журналів судових засідань, дають підстави для обґрунтованих підозр щодо неналежного виконання суддею обов`язків та наявності ознак дисциплінарного проступку та кримінального правопорушення про що подано заяву до органів поліції та скаргу до Вищої Ради Правосуддя.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

Суд керувався тим, що не доведено наявність обставин, які б вказували на необ`єктивність або упередженість головуючого судді. Посилання на обставини повідомлення сторін про час і місце судового розгляду, а також постановлення заочного рішення підлягають перевірці на більш пізній стадії процесу, оскільки потребують правової оцінки вимог заяви про перегляд заочного рішення, що на цій стадії судового розгляду є передчасним. Доводи про умисність дій судді щодо неповідомлення учасників процесу про час і місце слухання справи суд оцінює як надумані та безпідставні. Інші доводи заяви свідчать про спробу неправомірного тиску на суд однією із сторін у справі, однак не свідчать про наявність підстав для відводу судді.

Верховний Суд погоджується з висновками, викладеними в ухвалі місцевого суду від 05 грудня 2017 року, що доводи заяви ОСОБА_2 про відвід судді не містять посилання на обставини, які б дали підстави для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Кравченка В. М.згідно зі статтею 36 ЦПК України, з огляду на їх оціночний характер та відсутність доказів фактичної упередженості.

Верховний Суд також зазначає, що наявність скарги щодо судді (суддів) у провадженні Вищої ради правосуддя чи відкриття дисциплінарного провадження за такою скаргою не породжує конфлікту інтересів у діяльності судді (суддів) щодо розгляду конкретної судової справи та не є безумовною підставою для висновку про особисту упередженість судді (суддів) і як наслідок - відводу судді (суддів).

Доводи щодо вчинення суддею кримінального правопорушення мають характер припущення та не становлять передбачених у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України підстав для відводу судді.

Водночас посилання заявника у касаційній скарзі на доводи щодо наявності підстав для відводу судді згідно з матеріалами справи стосуються заяви ОСОБА_19 від 27 жовтня 2017 року з підстав, які не заявляв ОСОБА_2 у його заяві від 05 грудня 2017 року, та Верховний Суд не оцінює.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права судом, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зокрема, неповноважним складом суду.

Щодо застосовності позовної давності за позовними вимогами прокурора та способу захисту порушеного права

Суд першої інстанції у справі, що переглядається, не вирішував питання про застосування позовної давності, водночас апеляційний суд керувався тим, що позовна давність у спорі за позовом прокурора не спливла.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що початок перебігу позовної давності про витребування земельних ділянок як у громадян, вказаних у розпорядженні, так і у добросовісних набувачів таких земельних ділянок (за наявності підстав, визначених статтею 388 ЦК України) слід відраховувати з 2008 року, а прокурор звернувся з позовом зі спливом позовної давності, що не урахували суди у справі, яка переглядається.

Оцінюючи доводи касаційної скарги та перевіряючи правильність застосування судами норм матеріального права у частині підстав для застосування позовної давності, Верховний Суд керується таким.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини перша, п`ята статті 261 ЦК України).

Водночас судова практика розмежовує застосування позовної давності за віндикаційними та негаторними позовами.

Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Водночас на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) поширюються приписи про застосування загальної позовної давності.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21.

У справі, що переглядається, прокурор пред`явив позов про витребування з незаконного володіння, зокрема ОСОБА_2 , у володіння держави спірних земельних ділянок, що належать до земель водного фонду.

Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що керуючись тим, що з огляду на зовнішні, об`єктивні, явні і видимі природні ознаки таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).

Ураховуючи наведене, за обставинами, встановленими у цій справі, належним способом захисту прав держави на землі водного фонду є звернення до суду з вимогами про повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння у володіння держави.

Отже, до таких вимог не застосовується позовна давність.

Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, враховуючи факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20).

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мету судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

Згідно з матеріалами справи у лютому 2021 року прокурор звернувся до суду першої інстанції із заявою про зміну предмета позову, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, та зміну судової практики щодо захисту порушених прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02 лютого 2021 року в задоволенні заяви прокурора про зміну предмета позову відмовлено з підстав порушення процесуального порядку подання заяви.

Суд апеляційної інстанції, зазначаючи про вказане, самостійно не встановив, на що спрямована мета позову прокурора під час звернення до суду з позовом в інтересах держави за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 5 ЦПК України суд може визначити спосіб захисту, який не суперечить закону.

Колегія суддів зазначає, що апеляційний суд, встановивши мету позову прокурора за вимогами про витребування у ОСОБА_2 спірних земельних ділянок, має оцінити:

чи перекваліфікування позову за принципом jura novit curia («суд знає закони») з віндикаційного на негаторний порушує права сторін на справедливий суд;

чи за таких обставин буде ураховано принцип змагальності та рівності сторін;

чи потребуватиме нова кваліфікація указаних позовних вимог за таких умов додаткової аргументації своїх позицій від сторін з урахуванням висновків ЄСПЛ, викладених у рішенні від 14 квітня 2021 року у справі «Гусєв проти України».

Крім того, на час розгляду справи в суді першої інстанції 27 травня 2021 року набрав чинності Закон України від 28 квітня 2021 року № 1423-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі - Закон № 1423-ХІ).

Цим Законом розділ X «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктом 24, відповідно до якого, зокрема, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).

Верховний Суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції на наведені положення уваги не звернув, не встановив, чи відбулося правонаступництво Київської ОДА у спірних правовідносинах та не урахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, про те, які дії вчиняє суд у разі встановлення переходу права розпорядження певними земельними ділянками від держави до територіальної громади.

Колегія суддів частково погоджується з доводами касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми, що регулюють позовну давність, та не врахував підстав для її застосування у контексті того, що предметом спору у цій справі є земельні ділянки водного фонду, що вибули із законного володіння держави поза її волею.

Отже, апеляційний суд, правильно дійшовши висновку про належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду, повинен встановити дійсну мету звернення прокурора з позовом і ефективний спосіб захисту прав держави з відповідною оцінкою втручання у право ОСОБА_2 на майно та урахувати положення Закону № 1423-ХІ.

Касаційна скарга не містить доводів у частині задоволеної позовної вимоги про визнання недійсними договорів оренди від 29 березня 2016 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 , тому в цій частині Верховний Суд справу не переглядає та мотивів не викладає.

З огляду на вказане постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог прокурора до ОСОБА_2 про витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Київської ОДА з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питань, викладених у цій постанові.

Щодо судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Київської ОДА до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :04:037:0003, :04:037:0004 на користь держави в особі Київської ОДА підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Рохманов Сергій Іванович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у частині вирішення позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік