ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3308/25 Справа № 195/1669/24 Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики

за апеляційною скаргою адвоката Луньова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ПН Томаківського РНО Корнієнко Ю.В., ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 липня 1989 року. 16 вересня 2024 року їй стало відомо про те, що між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існує договір позики, посвідчений нотаріально від 01 листопада 2012 року. Оскільки, своєї згоди на укладення такого договору вона не надавала, отже він укладений поза її волевиявленням та суперечить вимогам ч. 2, 3 ст. 65 СК України, просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики на суму 80000 грн, від 01 листопада 2012 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений (зареєстрований) ПН Томаківського РНО ОСОБА_4 за № 1023.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Луньов С.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до оспорюваного договору позики відсутня письмова згода позивачки, як дружини позичальника, відповідно до якої вона б узгоджувала строки та суму грошових коштів, які має повернути позичальник за вказаним договором позикодавцю. Виходячи із того, що все майно особи, яка перебуває у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та розпорядження таким майном має здійснюватися за наявності письмової згоди другої особи у шлюбі. Кредитний договір фактично є зобов`язальним правочином по виконанню майнового зобов`язання, яке здійснюється шляхом розпорядження певним майном, та відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та розпорядження таким майном має здійснюватись за згодою другої особи подружжя. Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, а також цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам, а недотримання стороною (сторонами) правочину, в момент його вчинення, цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 80000 грн та не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 з 29 липня 1989 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Шлюб зареєстровано відділом РАГС Стрийського районного управління юстиції Львівської області актовий запис №15.

Згідно долученої до матеріалів справи копії договору позики від 01 листопада 2012 року ОСОБА_3 , чоловік позивачки, взяв у борг у ОСОБА_2 80000 грн строком до 01 листопада 2022 року, даний договір нотаріально посвідчений (зареєстрований) ПН Томаківського РНО ОСОБА_4 № 1023.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Відтак, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав визнання недійсності оспорюваного договору позики від 01 листопада 2012 року, а тому у задоволенні позову, з підстав зазначених у ньому, необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, обґрунтовує недійсність спірного договору позики тим, що кошти отримані її чоловіком в позику були використані в інтересах сім`ї, оскільки її чоловік не був та не є приватним підприємцем та не має будь-якого об`єкту приватної власності, який не належить до спільного майна подружжя, а отже оспорюваний договір позики мав укладатись лише з її письмової згоди, як дружини позичальника.

Відповідно до частин першої третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

Але у цій справі позивачка оспорила договір позики, на підставі якого її чоловік отримав у позику грошові кошті та правові підстави для задоволення апеляційної скарги та позовної заяви відсутні.

Колегія суддів наголошує на тому, що для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Наведене вище узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі №713/285/2012 (провадження №61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі №569/7631/15-ц (провадження №61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі №133/3928/14-ц (провадження №61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі №521/20211/16-ц (провадження №61-47423св18).

Посилання апеляційної скарги на те, що кредитний договір фактично є зобов`язальним правочином по виконанню майнового зобов`язання, яке здійснюється шляхом розпорядження певним майном, та відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та розпорядження таким майном має здійснюватись за згодою другої особи подружжя, не можуть прийняті колегією суддів, оскільки предметом оскарження є договір позики та, як вже було вказано, згоди на його укладання іншого із подружжя не вимагається.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Луньова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 травня 2025 року.

Судді: