Справа № 697/1705/24
Провадження № 2/697/124/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого-судді Деревенського І.І.,

за участю секретаря судового засідання - Задорожнього К.О.,

представника позивача адвоката Бовшика М.Ю.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Колотило Л.М. (в режимі відеоконференцзв`язку)

представника третьої особи Костенко Н.Г.

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Каневі Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Бовшик Микола Юрійович до ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Канівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , позивач) в інтересах якого діє адвокат Бовшик Микола Юрійович звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Канівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачу на підставі Договору дарування від 03.11.2010 зареєстрованого в реєстрі за № 3415 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 28015702 від 16.11.2010 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 . Також йому на праві приватної власності відповідно до договору дарування земельної ділянки від 03.11.2010 належить земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею - 0,0717 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_1 , в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29.09.2010 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 24.11.2015.

Зазначає, що ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 не проживає в житловому приміщенні понад один рік, що підтверджується Актом про фактичне місце проживання від 18.03.2024 та засвідченим головою квартального комітету № 6 ОСОБА_4 . ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 не проживає в даному будинку з 10.01.2023 та його особистих речей в будинку не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї ОСОБА_3 не чинили.

Той факт, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 було визнано ОСОБА_1 під час розгляду справи про розірвання шлюбу.

На даний час ОСОБА_2 вирішив продати належний йому житловий будинок по АДРЕСА_1 та взамін придбати квартиру, а факт реєстрації ОСОБА_3 унеможливлює оформити договір купівлі-продажу та порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Позивач зазначає, що жодним чином не порушував права ОСОБА_3 на житло і він планує прописати сина вже в купленій квартирі.

Оскільки неповнолітній ОСОБА_3 з 10.01.2023 по даний час проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , а тому на думку позивача його можливо визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , це буде відповідати його інтересам і ніяким чином не порушить його право на житло.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, а тому позивач, як власник житла, звернувся до суду з даною позовною заявою, оскільки реєстрація відповідача створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.11.2024 справу прийнято до свого провадження та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.50).

20.01.2025 представник відповідача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 - адвокат Колотило Л.М. направила на адресу суду відзив згідно якого просила відмовити у задоволені позову. Відзив обгрунтовує тим, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини і користування цим житлом. Малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної здатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Звертає увагу на пункт 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1995 в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що маються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, будучи сином позивача, вселений у спірне приміщення зі згоди останнього, був зареєстрованим та мешкав у спірному приміщенні в якості членів сім`ї ОСОБА_2 . Причини не проживання відповідача за місцем реєстрації, мали вимушений характер та не були викликані його власним волевиявленням. Звертає увагу суду, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або іконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність ла. таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про ва дитини) (а.с.81-128).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.01.2025 підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.138-139).

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвоката Бовшика М.Ю.

Представник позивача - адвокат Бовшик М.Ю. у судовому засіданні просив задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві. Зазначив, що позивач не чинив перешкод ОСОБА_3 у праві користування житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, також зазначила, що вона з сином не проживали в будинку, оскільки з боку позивача та його батьків відбувався тиск та неправомірні дії щодо неї.

Представник відповідача - адвокат Колотило Л.М. у судовому засіданні заперечувала, щодо позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Також зазначила, що позивач створював для відповідачки нестерпні умови для проживання. Окрім цього стверджувала, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органі поліції з заявами про вчинення неправомірних дій позивача ОСОБА_2 та його батьків відносно останньої. Зазначила, що відповідачка ОСОБА_1 та син сторін не проживають у будинку не з власної волі, вони були вимушені проживати у батьків відповідачки. Також звернула увагу суду на те, що дана позовна заява буде суперечити інтересам дитини.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Канівської міської ради Костенко Н.Г. у судовому засіданні заперечувала, щодо задоволення позовних вимог. Зазначила, що задоволення позову буде суперечити як найкращим інтересам дитини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03.11.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 3415 є власником будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

З копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.12.2023, вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.32).

Відповідно до відповіді №886507 від 05.11.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47).

З копії Будинкової книги (по АДРЕСА_5), також вбачається, що ОСОБА_3 з 24.11.2015 року зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 (а.с.25-27).

На підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивач долучив до позову акт про фактичне місце проживання від 18.03.2024 № 13, що складений заступником голови квартального комітету Гуленко О.М. та посвідченого сусідами позивача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в якому зазначено, що ОСОБА_3 у зазначеному будинку з 10.01.2023 по даний час не проживає (а.с.28).

З копії рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.02.2024 у справі №697/105/24, вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01.09.2001 у Канівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 135 - розірвано (а.с.29-31).

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 10.01.2023, 23.02.2023, 17.12.2023 та 19.12.2023 зверталася до поліції з заявами про вчинення відносно неї неправомірних дій з боку позивача ОСОБА_2 та його батька. Зокрема із протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 19.12.2023, вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до відділу поліції №1 (м. Канів) Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області з заявою, про те що із січня 2023 її ( ОСОБА_1 ) не пускають до будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,в якому знаходяться її речі та речі її сина . До даного будинку не пускають батьки чоловіка та таким чином привласнюють її майно та майно її дитини (а.с. 85-111).

Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі.

Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року.

Повага до права людини на житло закріплена також уст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дана норма закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

При цьому вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

В п. 34 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В цьому ж рішенні та ряді інших Європейський суд з прав людини визначив житло як поняття, що не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

В рішенні від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що втрата житла будь-якою особою, на думку є крайньою формою втручання у право на житло.

В рішенні від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України» ЄСПЛ зазначив, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Зазначено також, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (стаття 3 Конвенції про права дитини).

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 206/4028/18).

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Син позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент подання позову, будучи неповнолітнім не міг самостійно обирати місце свого проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірному житлі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Підстава, на якій місце проживання неповнолітнього реєструвалося в спірному будинку у судовому порядку не оспорювалася, тому він набув права користування цим житлом на законних підставах.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 набув право власності, позивачем не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що органом опіки та піклування не надано жодного висновку, щодо доцільності або недоцільності визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, суд зазначає, що не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Таким чином, зважаючи встановлені обставини, суд вважає, що неповнолітній ОСОБА_3 не є таким, що відсутній за місцем реєстрації без поважних причин, оскільки факт його не проживання у спірному будинку зумовлений конфліктними ситуаціями між батьком та матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , а тому відсутні передумови для позбавлення його права на житлове приміщення шляхом визнання таким, що втратив право користування цим житлом.

Також суд звертає увагу на те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано рішенням суду від 13.02.2024.

Зважаючи викладене, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки її дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Відповідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.41, 47 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81,259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Бовшик Микола Юрійович до ОСОБА_1 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Канівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.05.2025.

Головуючий І . І . Деревенський