н/п 2/490/1794/2025 Справа № 490/2265/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді Черенкової Н.П.

секретаря Романової К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого у шлюбі,-

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду.

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідачки, в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль марки FORD FOCUC 1.6 МТ, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано наступним.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.1999 року по 03.07.2023 року. Від цього шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 . За час шлюбу подружжям були придбані: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ; автомобіль марки FORD FOCUS 1.6 MT, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_2 ; однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Право власності на вищезазначені нерухоме майно та транспортний засіб було оформлене на відповідачку, оскільки на той час для подружжя це не мало принципового значення та вони планували жити однією сім`єю. Позивач хоч і зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , однак з жовтня 2022 року працює у дніпровському офісі АТ КБ «ПриватБанк» у місті Дніпро, де винаймає собі квартиру та фактично проживає.

Позивач вказує, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо поділу вищевказаного майна, при цьому, він пропонував залишити за собою двокімнатну квартиру, а відповідачці однокімнатну вартиру та автомобіль. Однак остання не визнає прав позивача на це майно, заявляє що вона є одноосібним його власником і добровільно поділити його не бажає. Також відповідач відмовляється дати позивачу правовстановлюючі документи на автомобіль та однокімнатну квартири, які знаходяться у неї.

Позивач зазначає, що у зв`язку із неможливістю вирішити спір в інший спосіб, з метою захисту своїх майнових прав інтересів, позивач змушений звертатися до суду з цим позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2024 року визначено головуючого по справі суддю Черенкову Н.П.

Ухвалою судді від 28.03.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом сплати судового збору.

01.04.2024 року від представника позивача - адвоката Сорочана Є.В., на виконання вимог ухвали від 28.03.2024 року, надійшла позовна заява в новій редакції, в якій просив: визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 02.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

29.04.2024 року на адресу суду від представника відповідачки - адвоката Заливчого Я.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважав твердження позивача, викладені у позові безпідставними, з наступних підстав.

Позивач зазначає, що в ході розгляду справи про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою виник спір щодо поділу майна, оскільки вона не визнає його прав на вказане майно, бо є його одноосібним власником. Вказане не відповідає дійсності, оскільки відповідачка неодноразово пропонувала позивачеві вирішити питання поділу спільного сумісного майна у нотаріальному порядку, але останній, перебуваючи за межами України (Федеративна Республіка Німеччина) повідомив, що це не можливо, оскільки він не має наміру повертатися до України.

Відповідачка визнає позов в частині визнання спільною сумісною власністю переліку майна вказаного у позовній заяві, але не погоджується з його обсягом, вартістю та запропонованим варіантом поділу.

Як зазначалося вище, позивач визнає квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль марки FORD FOCUS 1.6 МТ, 2011 р.в., д/н НОМЕР_3 об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

В той же час, надаючи перелік майна, що є спільною сумісною власністю та підлягає поділу, позивач не зазначає про те, що за час перебування у шлюбі, орієнтовно у 2019-2020 р. (більш точною інформацією відповідачка не володіє) ним було придбано автомобіль марки LEXUS RX400H, чорний, 2005 р. в., д/н НОМЕР_4 , який у подальшому було продано ним орієнтовно у 2022 році, оскільки позивачка помітила вказаний автомобіль вже з іншим номерним знаком НОМЕР_5 . Варто зазначити, що згоду на продаж вказаного автомобіля відповідачка не надавала, а кошти від його реалізації позивач використав на власні потреби.

Також сторона відповідачки вказує, що твердження позивача, що запропонований ним варіант поділу спільного майна, з урахуванням його вартості, буде найбільш реальним та справедливим не відповідає дійсним обставинам, оскільки Звіти про оцінку майна суперечать вимогам ст. 76, 78, 106 ЦПК, а тому не підтверджують реальної вартості майна.

З урахуванням вищевикладеного відповідачка вважає неприйнятним варіант поділу майна запропонований позивачем та керуючись ч.1 ст. 70 СК України просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, а саме: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 автомобіля FORD FOCUS 1.6 МТ 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6 .

Ухвалою суду від 05.06.2024 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області відомості про те, які транспортні засоби зареєстровані за ОСОБА_3 та копії документів, на підставі яких за нею були зареєстровані ці транспортні засоби; документи (договір купівлі-продажу, довіреність тощо), на підставі яких було проведено реєстрацію автомобіля марки LEXUS RX400Н, 2005 р.в., д/н НОМЕР_5 за новим власником. Роз`яснино ОСОБА_3 право на подання до суду висновок експерта, складений на її замовлення, що відповідає приписам ч.1 ст. 106 ЦПК України.

06.08.2024 року від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області надійшли витребувані судом документи.

30.08.2024 року від представника відповідачки - адвоката Заливчого Я.В. надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 ринкової вартості автомобіля LEXUS RX400Н, чорний 2005 р.в., VIN № НОМЕР_7 .

Ухвалою суду від 04.11.2024 року у задоволенні клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, а також судової транспортно-товарознавчої експертизи відмовлено; роз`яснено відповідачу право на надання заключення експертизи в порядку ст.ст.106-107 ЦПК України; у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення вартості майна набутого за час шлюбу до спільного розгляду з первісним позовом у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, набутого у шлюбі відмовлено; роз`яснено ОСОБА_3 право на звернення з цим позовом до суду в загальному порядку; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

20.01.2025 року від представника позивача - адвоката Сорочана Є.В. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи докази на підтвердження вартості спірного майна.

23.01.2025 року від представника відповідачки - адвоката Ремешевського Є.А. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи докази зміни відповідачкою прізвища з « ОСОБА_5 » на ОСОБА_6 », в зв`язку з укладенням 07.11.2024 року шлюбу.

27.03.2025 року від представника позивача - адвоката Сорочана Є.В. надійшло клопотання про долучення, на підтвердження вартості спірного майна, до матеріалів справи звітів про оціночну вартість спірного майна.

Ухвалою суду від 02.04.2025 року відкладено судовий розгляд справи, роз`яснено сторонам право на проведення товарознавчої експертизи для встановлення вартості спільного майна та попередити про наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій щодо надання доказів в світі вимог ст. 12 ЦПК України.

21.04.2025 року представником позивача - адвокатом Сорочаном Є.В. подані клопотання про призначення оціночно-будівельної експертизи та про призначення транспортно-товарознавчої експертизи.

02.05.2025 року представник відповідачки - адвокат Ремешевський Є.А. надав заперечення на клопотання про призначення експертиз, оскільки вважає, що позов має бути задоволений в порядку ч.1 ст. 70 СК України, шляхом поділу спільного майна подружжя в рівних частинах та визнання за кожним по 1/2 частці у праві власності на кожний з об`єктів.

Сторони до судового засідання не з`явилися.

Представник позивача - адвокат Сорочан Є.В. надав заяву, в якій просив клопотання від 21.04.2025 року про призначення оціночно-будівельної та транспортно-товарознавчої експертиз залишити без розгляду. Крім того, пердставник позивача уточнив позовні вимоги та просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/2 автомобіля FORD FOCUS 1.6 МТ 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6 .

Також представник позивача просив розподілити між сторонами понесені судові витрати та розглядати справу за відсутності позивача та його представника.

Представник відповідачки - адвокат Ремешевський Є.А. надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності відповідачки та її представника, позовні вимоги просив задовольнити в частині визнання за кожною із сторін права власності на спірне майно в рівних частинах - по 1/2 частці кожному.

Ухвалою суду від 05.05.2025 року клопотання сторони позивача про призначення оціночно-будівельної та транспортно-товарознавчої експертиз, подані 21.04.2025 року залишено без розгляду.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

09.10.1999 року, Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб, актовий запис № 1032.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20.06.2002 року серія НОМЕР_8 .

За час шлюбу подружжям придбані:

- двокімнатна квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу №1372 від 28.01.2000 р., укладеним на біржі нерухомості «ЭДВАЙС-КОНСУЛЬТ» між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як продавцями та ОСОБА_3 як покупцем;

- автомобіль марки FORD FOCUC 1.6 MT, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_2 , придбаний у 2011 році;

- однокімнатна квартира АДРЕСА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 27.08.2020 р. № 3861, укладеним між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2024 року №368484334 право власності на вищевказані квартири зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_9 , власником автомобіля FORD FOCUC 1.6 MT, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_2 є ОСОБА_3 .

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 31.05.2023 року у справі №490/2555/23 шлюб розірвано.

07.11.2024 року ОСОБА_3 , в зв`язку зі вступом у шлюб, змінено прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07.11.2024 року серії НОМЕР_10 .

ІІІ. ВИСНОВКИ ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн і.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

IV. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"№від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21. грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейцного кодексу України.

Як передбачено ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.357 Цивільного кодексу України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно ст.358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Як передбачено ч.1, 3 ст.368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ.

За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до квитанції від 25.03.2024 року №9337-1356-6060-2500 позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 7101,32 грн.

За такого,суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3550,66 гривень, тобто у рівних частках, що не суперечить приписам ст. 141 ЦПК України

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого у шлюбі- задовольнити.

1. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_11 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

2. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_11 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ;

3. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_11 , право власності на 1/2 частину автомобіля FORD FOCUS 1.6 МТ 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6 .

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий розмір у сумі 3 550,66 грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлений 05 травня 2025 року.

Суддя: Черенкова Н.П.