Провадження № 22-ц/801/877/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 рокуСправа № 127/36271/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

за участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/36271/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 10080,00 доларів США,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2024 року про забезпечення позову, постановлену у складі судді Короля О.П.,

встановив:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 10080,00 доларів США.

Позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову у виді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності та грошові кошти, які належать ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та знаходяться (обліковуються) на його банківських рахунках в усіх банківських або інших кредитно-фінансових установах на території України, в межах суми 10080 (Десять тисяч вісімдесят) доларів США.

Заява мотивована тим, що 01.11.2006 року ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 2 000, 00 доларів США, під 2% в місяць.

Наведений правочин оформлений розпискою про отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 2 000, 00 доларів США. Оригінал розписки знаходиться у позивача.

Проте ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення позичених коштів, переданих у позику 01.11.2006 року, не виконав. Відповідач умисно не виконує своїх зобов`язань за розпискою від 01.11.2006 року щодо повернення грошових коштів, уникає зв`язку жодними засобами, хоча останньому відомий зміст та обсяг невиконаних зобов`язань за позикою та строк їх виконання, оскільки йому була надіслана вимога про повернення коштів.

Станом на 01.09.2024 року позичені кошти ОСОБА_1 не повернуто.

При цьому, крім суми заборгованості 2000 доларів США за весь період підлягає стягненню заборгованість по відсотках, що разом складає 8 080 дол. США.

Наведене свідчить про те, що при укладенні договору позики відповідач не мав наміру його виконувати та свідомо ухиляється від повернення суми позики, що зумовлює необхідність вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти в межах ціни позову, які належать відповідачу.

Розмір заборгованості Відповідача перед позивачем є значним, що дає підстави для обґрунтованих сумнівів в подальшій можливості стягнення цієї заборгованості у разі незастосування заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, що містяться на його рахунках в межах ціни позову та розміру судових витрат.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на праві приватної власності та грошові кошти, які належать ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та знаходяться (обліковуються) на його банківських рахунках в усіх банківських або інших кредитно-фінансових установах на території України, в межах суми 10080 (Десять тисяч вісімдесят) доларів США.

Оскаржуваною ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2024 року заяву позивача задоволено.

Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на праві приватної власності та грошові кошти, які належать ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та знаходяться (обліковуються) на його банківських рахунках в усіх банківських або інших кредитно-фінансових установах на території України, в межах суми 10 080 (Десять тисяч вісімдесят) доларів США.

Не погодившись з оскаржуваною ухвалою відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій зазначив, що позивач не надав жодних доказів на обґрунтування поданої заяви, які б свідчили про наявність реальної загрози того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав та інтересів.

Просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників процесу не надходив.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Несса О.О. апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, 06 травня 2025 року надійшла заява, в якій просить розгляд прави проводити у її відсутність..

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що заходи забезпечення позову відповідають заявленим вимогам, безпосередньо пов`язані з предметом спору, є співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання рішення суду. Судом першої інстанції також враховано охорона прав та інтересів інших осіб, які беруть участь у справі, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний кодекс України враховує принцип рівноправ`я сторін у процесі і забезпечує захист інтересів, в тому числі, відповідача.

Судом першої інстанції перевірено аргументованість вимоги про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, враховано те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Судом першої інстанції враховано, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, направлені на недопущення, утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику.

Відповідність забезпечувальних заходів заявленій вимозі полягає у відповідності майнового інтересу позивача заходам, про застосування яких він клопоче перед судом. Так, відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Тобто, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні чи відмові у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч 1 ст. 150 ЦПК України.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Так, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

На підставі вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд дійшов правильного висновку, що вимоги заяви про забезпечення позову є обґрунтованими, законними та співмірними щодо ціни позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист.

Колегія суддів враховує те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи наведене та слідуючи заяві про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність доводів апеляційної скарги та законність оскаржуваної ухвали.

Колегія суддів звертає увагу, що вразі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун