ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 756/167/23

провадження № 61-12134св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року в складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в складі колегії суддів Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що 06 вересня 1974 року на ім`я ОСОБА_6 був виданий ордер на право зайняття ним та його дружиною ОСОБА_7 двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 23 березня 2015 року розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 135 були внесені зміни до договору найму вказаного житлового приміщення та укладено його з ним, до складу його сім`ї входили: син

ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_5 , онуки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Квартира не приватизована.

Сім`я його сина ОСОБА_1 проживала окремо в орендованому житлі, а починаючи з 04 вересня 2017 року за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності невістці ОСОБА_5 , однак ОСОБА_1 зі своїми неповнолітніми доньками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишилися зареєстрованими в спірній квартирі, де вони ніколи не проживали, квартирою не цікавилися.

Квартира не є єдиним доступним для них місцем проживання, відповідач не бере участі у фінансовому утриманні квартири, не сплачує нараховану на нього та його неповнолітніх дітей квартирну плату.

У нього виникла необхідність у реєстрації у квартирі свого сина

ОСОБА_12 , який близько року проживав у ній та фінансово допомагав утримувати майно, однак відповідач на зв`язок не виходив і дозволу на реєстрацію ОСОБА_12 не надав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

27 квітня 2023 року заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва позов задоволено, визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд керувався тим, що відповідачі більше шести місяців не проживають у спірній квартирі без поважних причин, не намагались вселитись у зазначену квартиру, хоча жодних перешкод їм не чинилося.

24 жовтня 2023 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року відмовлено.

06 березня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та апеляційну скаргу

ОСОБА_5 задоволено частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог, заявлених до неповнолітніх

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд мотивував висновки тим, що, визнаючи малолітніх ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд першої інстанції не врахував, що малолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам собою факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків дитина може реалізувати його лише за досягненням певного віку, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Суд першої інстанції не мав правових підстав для визнання малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування спірним житлом.

Перевіряючи доводи відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційного суду встановила, що він не заперечує непроживання в спірній квартирі понад встановлені законом строки, однак стверджує, що позивач чинив йому перешкоди у користуванні квартирою, не надавав ключі від квартири, у спірну квартиру не пускає, не бажає з ним спілкуватися, у зв`язку із чим він звертався до правоохоронних органів. На підтвердження своїх посилань відповідачем ОСОБА_1 суду першої інстанції надана копія листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки від 04 серпня 2022 року, згідно з якою: 20 грудня 2016 року Оболонським управлінням поліції м. Києва зареєстрована заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних стосунків не хоче з ним спілкуватися, не допускає до квартири, не дає ключі від квартири та домофону; 23 червня 2017 року Оболонським управлінням поліції зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що він не може потрапити до квартири; 02 січня 2018 року Оболонським управлінням поліції м. Києва зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що його не пускають до квартири, де він зареєстрований, не дають ключі від квартири; 14 липня 2019 року Подільським управлінням поліції м. Києва зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що його не допускають у квартиру, де він зареєстрований; 15 жовтня 2020 року Подільським управлінням поліції м. Києва зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що через конфлікт з батьком він не може увійти у квартиру, батько через образу на нього не хоче з ним спілкуватися. Проте із зазначеного листа вбачається, що будь-які рішення за заявами ОСОБА_1 не приймалися, а в день подання вони списувалися або направлялися за територіальністю, що оскаржено відповідачем не було, подання аналогічних заяв відбувалося один раз на рік або до Оболонського управління поліції м. Києва, або до Подільського управління поліції м. Києва, яке територіально не обслуговує район, де знаходиться спірна квартирна, що, на думку колегії суддів, свідчить про штучне створення відповідачем доказів чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, а не намагання вирішити конфліктну ситуацію та реально захистити свої порушені права. Крім того, факт звернення до правоохоронних органів сам собою не може свідчити про наявність реальних перешкод у користуванні квартирою. Направлений відповідачем 17 липня 2023 року лист на ім`я позивача про припинення створення перешкод у користуванні житловим приміщенням, колегією суддів як доказ, не приймається, оскільки створений після прийняття рішення в цій справі. У наведеному листі відповідач зазначає своє місце проживання - АДРЕСА_4 , ця адреса також була зазначена відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення, що свідчить про наявність у відповідача іншого житла в м. Києві. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що проживає у Федеративній Республіці Німеччина, що свідчить про виїзд відповідача з території України. Отже, ОСОБА_1 забезпечений житлом, зокрема за межами України.

Колегія суддів апеляційного суду погодилася з посиланням у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що несплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Однак, на думку колегії суддів, ця обставина свідчить про те, що відповідач не цікавився спірною квартирою та не бажав нести витрати з її утримання, так як не вважав її місцем свого проживання.

Апеляційний суд виснував, що аналіз вищевикладених обставин та документів дає підстави для висновку, що відповідач ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі з 2016 року, поважних причин не проживання у квартирі під час судового розгляду встановлено не було, тому наявні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 серпня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року.

Заявник оскаржує судові рішення лише в частині, якою його визнано таким, що втратив право користування квартирою, що апеляційним судом в цій частині залишене без змін. Постанову Київського апеляційного суду від 06 березня

2024 року заявник просить змінити шляхом доповнення мотивувальної частини.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц, в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, від 12 липня 2022 року в справі № 753/21211/20, від 30 березня 2023 року в справі № 358/1499/20, від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19, від 29 лютого 2024 року в справі № 761/44727/16-ц, від 03 квітня 2021 року в справі № 161/2007/18, про те, що суд повинен установити, чи були порушені або невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні; несплата комунальних послуг не є підставою для визнання осіб, такими, що втратили право користування житлом; доказами існування між сторонами конфліктних відносин щодо користування квартирою є звернення до правоохоронних органів; процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а сторони повинні мати право очікувати, що норми застосовуються і передбачають усталений порядок їх застосування; факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Суд не дослідив, чи порушені права позивача.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 544 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, статей 71, 72 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, частини четвертої статті 15-1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частин п`ятої, сьомої статті 14, частини восьмої статті 128, частини першої статті 130 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, Порядку надання судам загальної юрисдикції інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів, затверджених наказом Державної судової адміністрації України, Державної податкової служби України 26 лютого 2013 року № 30-44.

Справу розглянуто судом першої інстанції за його відсутності, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, хоча він 09 липня 2020 року має зареєстрований електронний кабінет. Виконання районним судом вимог закону в частині обов`язку перевести в електронну форму та долучити до матеріалів електронної справи процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі надало б йому можливість отримати судові виклики та копії матеріалів справи через електронний кабінет. У суду першої інстанції була можливість установити його ідентифікаційний номер, проте суд заходів для отримання такої інформації не вжив.

Суд розглянув в порядку спрощеного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, адже спір щодо наявності права користування квартирою між батьком та сином є різновидом спору, що виникає із сімейних відносин, що розглядається лише в загальному провадженні.

Він ставив під сумнів відповідність оригіналу поданої позивачем довідки Житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) «Ювілейний-4» від 24 червня 2019 року № 86 та заявляв клопотання про витребування в позивача оригіналу поданої копії доказу (в прохальній частині заяви про перегляд заочного рішення). Суд першої інстанції залишив це клопотання невирішеним, проте довідку поклав у основу оскаржуваного рішення.

Суд установив обставини, що мають суттєве значення для справи на підставі недопустимих доказів, адже в справі наявні лише копії доказів, а не їх оригінали. Крім того, зазначення ним адреси в документах на адресу суду не свідчить про забезпечення його житлом. Він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції та був позбавлений можливості допитувати свідків.

Позивач посилається одночасно на статті 71 та 107 ЖК України, що є взаємовиключним.

Апеляційний суд не навів мотивів відхилення доводів його апеляційної скарги щодо неврахування судом висновків Верховного Суду.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру від 06 вересня 1974 року кв. АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_6 на сім`ю у складі трьох осіб: він, дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 березня 2015 року № 136 внесено зміни в договір найму житлового приміщення АДРЕСА_2 та укладено його з ОСОБА_4 , склад сім`ї якого: він, син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_5 , онуки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

На час подання позовної заяви в спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_4 , його син ОСОБА_1 та малолітні онуки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відповідачі в справі.

Згідно з довідкою ЖБК «Ювілений-4» від 24 червня 2019 року № 86 ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 та їх доньками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_3 без реєстрації. Власницею вказаної квартири зареєстрована ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо повідомлення про час і місце розгляду справи

Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги, першочерговонадає оцінку доводам щодо порушення судом норм процесуального права, які згідно з частиною першою статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що справу розглянуто судом першої інстанції за його відсутності, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, хоча він 09 липня 2020 року має зареєстрований електронний кабінет. Виконання районним судом вимог закону в частині обов`язку перевести в електронну форму та долучити до матеріалів електронної справи процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі надало б йому можливість отримати судові виклики та копії матеріалів справи через електронний кабінет. У суду першої інстанції була можливість установити його ідентифікаційний номер, проте суд заходів для отримання такої інформації не вжив. Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 15-1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частин п`ятої, сьомої статті 14, частини восьмої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України, Порядку надання судам загальної юрисдикції інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів, затверджених наказом Державної судової адміністрації України, Державної податкової служби України 26 лютого 2013 року № 30-44.

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції про час і місце розгляду справи не був повідомлений через електронний кабінет через відсутність у позивача та суду відповідної інформації. У позовній заяві зазначено, що позивачу не відома адреса електронної пошти відповідача та його реєстраційний номер облікової картки платника податків.

У пункті 43 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (в редакції на дату ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) до електронного кабінету надсилаються документи у справі лише в разі наявності ідентифікаційних даних користувача (учасника справи), внесених до автоматизованої системи діловодства. У разі надсилання користувачем документів у справі за допомогою власного електронного кабінету ідентифікаційні дані користувача вносяться до автоматизованої системи діловодства в автоматичному режимі. У разі надсилання документів у справі особою в паперовій формі її ідентифікаційні дані вносяться до автоматизованої системи діловодства працівником суду.

Тобто за відсутності в суду ідентифікаційних даних користувача автоматизованої системи діловодства перевірка наявності в нього електронного кабінету унеможливлюється, як і надсилання судової повістки, судової повістки-повідомлення та інших процесуальних документів до електронного кабінету такого учасника справи.

Порядок надання судам загальної юрисдикції інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів, затверджений наказом Державної судової адміністрації України, Державної податкової служби України 26 лютого 2013 року № 30-44, на який посилається заявник, визначає загальні правила надання Державною податковою службою України інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів до судів загальної юрисдикції на підставі судових рішень, що набрали законної сили, для внесення цих даних до виконавчого документа, що видається відповідно до вимог процесуального законодавства.

У спірних правовідносинах питання щодо внесення даних до виконавчого документа не є оспорюваним, тому наведений Порядок не підлягає застосуванню, у зв`язку з чим формування висновку щодо застосування наведеного Порядку в справі не потребується.

Суд першої інстанції за встановлених обставин правильно визначився із формою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи - рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

З матеріалів справи вбачається, що про судове засідання, призначене на 27 квітня 2023 року, відповідач ОСОБА_1 повідомлявся за двома адресами: АДРЕСА_1 (адреса реєстрації) та АДРЕСА_3 (остання відома адреса місця перебування). Судові повістки повернулися до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 81-82, т. 1).

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Верховний Суд погоджується з тим, що відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, а суд першої інстанції мав правові підстави для ухвалення заочного рішення.

З метою недопущення порушення прав відповідача бути заслуханим, на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи суд першої інстанції додатково повідомив ОСОБА_1 про це через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 63, т. 1).

Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 також був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Отримавши копію ухвали суду про задоволення його клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, на відеозв`язок не вийшов, у мережі в день судового засідання не зареєструвався.

Отже, відповідачу були створені всі умови для того, щоб бути обізнаним про дату, час і місце розгляду справи судами, щоб належно використати передбачені статтею 43 ЦПК України процесуальні права, проте ОСОБА_1 не скористався цими правами у повному обсязі з власної ініціативи.

Пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України не може бути підставою скасування оскаржуваних судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц зазначено, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а сторони повинні мати право очікувати, що норми застосовуються і передбачають усталений порядок їх застосування.

Заявник посилається на неврахування судом наведеної постанови в контексті його неповідомлення про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, однак такі обставини спростовуються матеріалами справи.

У частині четвертій статті 15-1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що суди, Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, їх органи проводять розгляд справ за матеріалами в електронній формі. Процесуальні та інші документи і докази у паперовій формі не пізніше наступного дня з дня їх надходження до суду, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, їх органів переводяться в електронну форму та долучаються до матеріалів електронної справи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У випадку необхідності відповідний орган може витребувати, оглянути та залучити до матеріалів справи документ у паперовій формі.Подані до відповідного органу паперові документи зберігаються у додатку до електронної справи.

У цій справі не встановлено, що суд першої інстанції не переводив у електронну форму паперові документи (відповідач ОСОБА_1 не мав доступу до справи в електронній формі через відсутність у суду першої інстанції інформації стосовно його ідентифікаційного номеру), у зв`язку з чим Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку щодо застосування частини четвертої статті 15-1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Щодо суті спору

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з частинами першою, другою якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (частина п`ята статті 71 ЖК України).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені в статті 71 ЖК України строки (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2024 року в справі № 183/271/22).

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 755/1139/18).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, у цей строк перериває строк тимчасової відсутності. За тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року в справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року в справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року в справі № 344/9319/19.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 не проживав у кв. АДРЕСА_2 понад шість місяців до звернення позивача з позовом без поважних причин.

На підтвердження вибуттяОСОБА_1 із спірного жилого приміщення суд взяв до уваги копію довідки ЖБК «Ювілений-4» від 24 червня 2019 року № 86, відповідно до якої ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 та їх доньками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_3 без реєстрації.

Також на підтвердження позовних вимог судом були допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які проживають у будинку, де розташована спірна квартира, та підтвердили викладені у позовній заяві обставини.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 не заперечила, що проживає разом із доньками у кв. АДРЕСА_5 . ОСОБА_5 також вказала, що після пред`явлення позову про розірвання шлюбу у вересні 2019 року ОСОБА_1 у квартирі разом з нею та дочками не проживає.

ОСОБА_1 також не заперечував, що не проживає в спірній квартирі понад встановлені законом строки. У кореспонденції на адресу суду зазначав місце проживання - АДРЕСА_4 . У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що проживає у Федеративній Республіці Німеччина, що свідчить про виїзд відповідача з території України.

Встановлені обставини підтверджують те, що ОСОБА_1 вибув із кв. АДРЕСА_2 .

Оскільки в справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на відповідача покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк, ОСОБА_1 зазначав, що позивач чинив йому перешкоди у користуванні квартирою, не надавав ключі від квартири, у спірну квартиру не пускає, не бажає з ним спілкуватися, у зв`язку із чим він звертався до правоохоронних органів.

На підтвердження своїх посилань відповідач надав копію листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки від 04 серпня 2022 року, згідно з якою: 20 грудня 2016 року Оболонським управлінням поліції м. Києва зареєстрована заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних стосунків не хоче з ним спілкуватися, не допускає до квартири, не дає ключі від квартири та домофону; 23 червня 2017 року Оболонським управлінням поліції м. Києва зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що він не може потрапити до квартири; 02 січня 2018 року Оболонським управлінням поліції м. Києва зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що його не пускають у квартиру, де він зареєстрований, не дають ключі від квартири; 14 липня 2019 року Подільським управлінням поліції зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що його не допускають у квартиру, де він зареєстрований; 15 жовтня 2020 року Подільським управлінням поліції м. Києва зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що через конфлікт з батьком він не може увійти у квартиру, батько через образу на нього не хоче з ним спілкуватися.

Апеляційний суд дослідив ці доводи та виснував, що будь-які рішення за заявами ОСОБА_1 не приймалися, а в день подання вони списувалися або направлялися за територіальністю, що оскаржено відповідачем не було, подання аналогічних заяв відбувалося один раз на рік або до Оболонського управління поліції м. Києва, або до Подільського управління поліції м. Києва, яке територіально не обслуговує район, де знаходиться спірна квартирна, що, на думку колегії суддів, свідчить про штучне створення відповідачем доказів чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, а не намагання вирішити конфліктну ситуацію та реально захистити свої порушені права.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що сам собою факт звернення до правоохоронних органів не може свідчити про наявність реальних перешкод у користуванні квартирою, адже обґрунтованість таких звернення уповноваженими органами не підтверджена.

Не спростовують такі висновки суду й посилання заявника на постанову Верховного Суду від 30 березня 2023 року в справі № 358/1499/20, де в подібних правовідносинах судами встановлено, що відповідачка залишила спірну квартиру та не проживала в ній з поважних причин, а саме через існування між сторонами конфліктних відносин, що також підтверджується: рапортом старшого інспектора - чергового Сектору реагування патрульної поліції № 3 Богуславського відділення поліції, з якого вбачається, що відповідачка зверталася до відділення поліції щодо вчинення позивачем домашнього насильства; рапортом інспектора - чергового Сектору реагування патрульної поліції № 3 Богуславського відділення поліції, з якого вбачається, що відповідачка зверталася до відділення поліції щодо вчинення позивачем домашнього насильства.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Крім того, не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Справа № 358/1499/20 має відмінні фактичні обставини, якими суди керувалися під час відмови в позові про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому посилання заявника на постанову Верховного Суду від 30 березня 2023 року в справі № 358/1499/20 є нерелевантним.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що з позовом ОСОБА_4 звернувся у грудні 2022 року, у зв`язку з чим відсутність відповідача в квартирі підлягала дослідженню за шість місяців до цієї дати, а звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів датовані востаннє 2020 роком.

Безпідставним є посилання в касаційній скарзі на висновки в постанові Верховного Суду від 12 липня 2022 року в справі № 753/21211/20, адже апеляційний суд погодився з доводами ОСОБА_1 на те, що несплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Однак, на думку колегії суддів, ця обставина свідчить про те, що відповідач не цікавився спірною квартирою та не бажав нести витрати з її утримання, так як не вважав її місцем свого проживання.

Обставини щодо несплати комунальних платежів оцінені судом лише в контексті правильного застосування статті 71 ЖК України, що потребує дослідження обставин про те, чи за особою продовжує зберігатись намір ставитися до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

Висновок щодо застосування норми права Верховний Суд формулює лише до конкретних спірних правовідносин і встановлених у них обставин, тому формування висновку про застосування статті 544 ЦК України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, у цій справі не потребується, адже відшкодування вартості витрат на оплату житлово-комунальних послуг не є предметом заявлених вимог.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це.

Такі обставини судами досліджені та встановлені на підставі належно оцінених доказів з правильним застосуванням статей 71, 72 ЖК України.

Виселення з наданням іншого житла застосування наведених норм не передбачає, як помилково вважає заявник у касаційній скарзі, зазначаючи, що зазначення ним адреси в документах на адресу суду не свідчить про забезпечення його житлом.

Як підставу скасування судових рішень ОСОБА_4 вказує те, що позивач одночасно посилається на статті 71 та 107 ЖК України, що взаємовиключним. Зазначає, що суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року в справі № 761/44727/16-ц, від 03 квітня 2021 року в справі № 161/2007/18, про те, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, що виходить з фактів, встановлених під час розгляду справи, та застосування, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, заявлено саме на суд, що є складовою класичного принципу «суд знає закони».

Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Позивач дійсно зазначив у позовній заяві статті 71 та 107 ЖК України, однак суди правильно кваліфікували спірні правовідносини про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та застосували відповідну цим правовідносинам норму - статті 71, 72 ЖК України. Доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. Тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Колегія суддів зазначає, що в разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Саме лише посилання скаржника на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів без належного обґрунтування, не можуть ставити під сумнів судове рішення, прийняте відповідно до вимог процесуального закону.

Заявник у касаційній скарзі зазначив, що в справі наявні лише копії доказів, а не їх оригінали. Він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції та був позбавлений можливості допитувати свідків.

У статті 95 ЦПК України зазначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Долучені позивачем до матеріалів справи докази відповідають вимогам статті 95 ЦПК України та не є недопустимими, адже подані копії цих доказів засвідчені підписом адвоката позивача про їх відповідність оригіналам.

Позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому покази допитаних без нього свідків не можуть кваліфікуватися як недопустимі докази в справі.

ОСОБА_4 у касаційній скарзі посилається на те, що він ставив під сумнів відповідність оригіналу поданої позивачем довідки ЖБК «Ювілейний-4» від 24 червня 2019 року № 86 та заявляв клопотання про витребування в позивача оригіналу поданої копії доказу (в прохальній частині заяви про перегляд заочного рішення). Суд першої інстанції залишив це клопотання невирішеним, проте довідку поклав у основу оскаржуваного рішення.

Наведені доводи є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У частинах другій, третій статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно із частиною першою статті 174 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 174 ЦПК України).

Відповідно до статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Тобто заява про перегляд заочного рішення не є заявою по суті спору, в якій відповідач може заявити про необхідність витребування доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, крім того вже після розгляду справи судом (на стадії перегляду заочного рішення).

На стадії апеляційного провадження справи клопотання про витребування оригіналу поданої позивачем довідки ЖБК «Ювілейний-4» від 24 червня 2019 року № 86 відповідач не заявляв, тому безпідставним є його посилання на те, що суд не мав брати до уваги наведений доказ на підставі частини шостої статті 95 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована також тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц, в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19, про те, що суд повинен установити, чи були порушені або невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У цій справі встановлено порушення прав позивача ОСОБА_4 , який внаслідок реєстрації в спірній квартирі ОСОБА_1 , який не цікавиться житлом, вимушений самостійно оплачувати комунальні послуги та утримувати квартиру; позбавлений можливості без згоди відповідача вирішувати питання щодо реєстрації в квартирі свого сина ОСОБА_12 , тому відсутні підстави для висновку про те, що суди не врахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц та постанову Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19.

Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд не навів мотивів відхилення доводів його апеляційної скарги щодо неврахування судом висновків Верховного Суду, необхідно зазначити, що, врахувавши наведені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд скасував заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог, заявлених до неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовив.

Заявник також зазначає, що суд розглянув в порядку спрощеного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, адже спір щодо наявності права користування квартирою між батьком та сином є різновидом спору, що виникає із сімейних відносин, та розглядається лише в загальному провадженні.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, і це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Сімейний кодекс (далі - СК) України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Згідно із частиною першою статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не є дитиною в розумінні статті 6 СК України, майнові відносини між ним та його батьком - ОСОБА_4 про визнання відповідача таким, що втратив користування житловим приміщенням, не регулюються положеннями СК України, не є сімейними та не належать до винятків, передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, стосовно неможливості розгляду спору в порядку спрощеного позовного провадження.

Крім того, апеляційний суд постановив проводити розгляд справи з повідомленням сторін, що не перешкоджало ОСОБА_1 використовувати передбачені статтею 43 ЦПК України процесуальні права та доводити перед судом переконливість заперечень проти позову.

Щодо оскарження ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху

Заявник також оскаржує ухвалу апеляційного суду про залишення без руху його апеляційної скарги через несплату судового збору від 20 листопада 2023 року, просить скасувати ухвалу.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що він є законним представником ОСОБА_3 , яка є дитиною-інвалідом, тому він як законний представник дитини з інвалідністю звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з пунктом 14 частини другої статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Тобто ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги в частині захисту інтересів дитини-інваліда ОСОБА_3 на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI та неповнолітньої ОСОБА_2 за пунктом 14 частини другої статті 3 Закону № 3674-VI, що не врахував апеляційний суд.

У частині захисту власних інтересів ОСОБА_1 від сплати судового збору не звільнений.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2022 року становив 2 481,00 грн (на момент подання позову).

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Тобто за подання апеляційної скарги в частині захисту власних інтересів ОСОБА_1 мав сплатити 1 488,60 грн судового збору (2481,00 грн*0,4*150%).

Проте суд апеляційної інстанції стягнув з нього 2 977,20 грн.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно з абзацом першим пункту 5 розділу І Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги надмірно сплатив судовий збір у розмірі 1 488,60 грн, який підлягає поверненню з державного бюджету за заявою ОСОБА_1

07 січня 2025 року набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26 листопада 2024 року № 606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», яким внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону № 3674-VI.

З урахуванням внесених змін органи Казначейства здійснюють повернення судового збору в усіх випадках виключно на підставі електронного подання, сформованого відповідним судовим органом. Таке подання формується відповідним судовим органом на підставі поданої платником (його уповноваженою особою) заяви про повернення коштів з бюджету, складеної із зазначенням усіх необхідних реквізитів.

Для повернення судового збору платнику необхідно звернутися із заявою до відповідного суду, на рахунки якого сплачено судовий збір.

Верховний Суд не є отримувачем коштів за подання апеляційної скарги, тому не може вирішувати питання про повернення надмірно сплаченого судового збору заявнику.

ОСОБА_1 може звернутися з відповідною заявою до Київського апеляційного суду.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, стосуються переоцінки доказів, оцінка яких надана судами попередніх інстанцій як судами факту, а суд касаційної інстанції як суд права позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати докази та надавати їм оцінку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині без змін.

Верховний Суд, з огляду на межі касаційного оскарження, переглядав справу лише в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Стосовно клопотання ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи в частині касаційного провадження через підсистему «Електронний суд» Верховний Суд зауважує, що доступ до матеріалів касаційного провадження надано заявнику автоматично, оскільки він має зареєстрований електронний кабінет.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська