Справа № 166/965/24 Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З.
Провадження № 22-ц/802/414/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я.,

секретар Русинчук М.М.,

з участю: представника позивача Козак Т. І.,

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за первісним позовом Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору поруки за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 січня 2025 року в складі судді Фазан О. З.,

встановив:

У червні 2024 року Комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» ( далі Фонд) в суд із вказаним позовом мотивуючи тим, що між Обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, який на підставі рішення Волинської обласної ради № 22/43 від 13 липня 2023 року реорганізований шляхом перетворення в комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був укладений договір про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію, купівлю) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2675 від 01.09.2015 на суму 100 000,00 гривень та додатковий договір № 2675/1 від 01.09.2016 на суму 100 000,00 грн. строком на 20 років під 3 відсотки річних.

Позивач перерахував кошти в сумі 200 000,00 гривень на рахунок відповідача ОСОБА_2 .

За умовами договору на позичальника було покладено обов`язок погашення позики проводити щорічно рівними частинами в строк до 1 вересня, а також , одночасно із погашенням основного боргу, необхідно було вносити 3 відсотки за користування позикою.

В порушення умов договору, починаючи з 01.09.2021 і до дня подачі позову до суду, на рахунки Фонду не поступило необхідних коштів на погашення позики і відсотків за користування нею.

Загальна сума заборгованості за період з 01 вересня 2021 року по 19 червня 2024 року становить 38 667,90 гривень, з яких: 27470,00 грн. позики (6430,00 грн. 2021 р., 10520,00 грн. 2022 р., 10520,00 грн. 2023 р.); 11197,90 грн. відсотків (1968,10 грн. 2021 р., 4614,90 грн. 2022 р., 4614,90 грн. 2023 р.).

На забезпечення належного виконання позичальником своїх обов`язків за договором позики між Фондом та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був укладений договір поруки від 01 вересня 2015 року № 2549.

З метою врегулювання питання щодо сплати заборгованості, позичальнику та поручителям неодноразово направлялися претензії та вимоги про виконання поточних зобов`язань за договором позики, які відповідачами були проігноровані.

Просив стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за договором про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію, купівлю) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2675 від 01.09.2015, додатковим договором № 2675/1 від 01.09.2016 та договором поруки № 2549 від 01.09.2015 в розмірі 38667,90 грн, з яких: заборгованість за позикою 27470 грн, заборгованість за відсотками 11197,90 грн.

11.07.2024 ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки покликаючись на те, що договір поруки № 2549 від 01 вересня 2015 року не укладав, свій підпис в графі «поручителі» не ставив, кому належить підпис навпроти його прізвища в договорі поруки йому не відомо, в день укладення вказаного договору в м. Луцьк взагалі не перебував.

03.09.2024 ОСОБА_1 звернулась в суд із зустрічним позовом до Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки.

Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, об`єднано дані позови в одне провадження та здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику, оскільки подана не у строк для подання відзиву.

Рішенням Ратнівського районного суду від 20 січня 2025 року первісний позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі`суму заборгованості за договором про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію, купівлю) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2675 від 01.09.2015, додатковим договором № 2675/1 від 01.09.2016, та договором поруки № 2549 від 01.09.2015, в розмірі 38667 (тридцять вісім тисяч шістсот шістдесят сім) гривень 90 копійок, з яких:

- позики - 27470 (двадцять сім тисяч чотириста сімдесят) гривень на рахунок:

Одержувач: КП «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», , р/р UA0007066, Держказначейська служба України, м. Київ;

- відсотків 11 197 (одинадцять тисяч сто дев`яносто сім) гривень 90 коп на рахунок:

Одержувач: КП «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», , р/р НОМЕР_1 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В задоволенні решті позовних вимог Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі`до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики, договором поруки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі`судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі`судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Комунального підприємства "Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір поруки № 2549 від 01.09.2015 року в частині, укладений між Комунальним підприємством «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору поруки відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, та витрати пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 7640 (сім тисяч шістсот сорок) гривень 64 копійки, витрат на правовому допомогу в розмірі 5000 ( п`ять тисяч ) гривень, а разом 13851 ( тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одна ) грн 84 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення в частині стягнення з неї ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики та ухвалити нове судове рішення, яким заборгованість стягнути з ОСОБА_2 .

Посилається на те, що Фонд уклав з ОСОБА_2 два договори позики від 01.09.2025 року на 100000 грн. та від 01.09.2016 року на 100000 грн.

У договорі поруки від 01.09.2015 року зазначена сума кредиту 200000 грн., в той час як станом на 01.09.2015 року був укладений лише договір позики № 2675 на суму 100000 грн. Тому дія поруки на другий договір не поширюється.

Також текст договору поруки піддавався виправленням щодо суми кредиту.

Задоволення зустрічного позову про визнання договору поруки , укладеного з ОСОБА_3 автоматично збільшило обсяг її відповідальності.

Відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги .

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за договорами позики з ОСОБА_2 , та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 ніким не оскаржувалось, тому відповідно до приписів статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд спростовує доводи відповідачки, зазначає, що у тексті договору поруки сума боргу в розмірі 200 000 гривень зазначена також прописом, відповідачці було відомо про загальну суму фінансування за договором позики у розмірі 20000 гривень, за що вона і поручилась.

Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, у зв`язку з таким.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

01.09.2015 між «Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», який на підставі рішення Волинської обласної ради № 22/43 від 13 липня 2023 року реорганізований шляхом перетворення в комунальне підприємство «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію, купівлю) житлового будинку та облаштування інженерних мереж № 2675 від 01.09.2015 на суму 100000 гривень (далі Договір №2675 від 01.09.2015), та Договір від 01.09.2016 № 2675 /1 року на суму 100000 грн. ( Далі Договір 2675/1 від 01.09.2016).

Фонд перерахував ОСОБА_2 200 000,00 гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень: № 1411 від 07.09.2015 20 000,00 грн., № 1639 від 07.10.2015 - 20 000,00 грн., № 2043 від 24.12.2015 30 000,00 грн., № 191 від 10.03.2016 30 000,00 грн., № 1372 від 07.09.2016 25 000,00 грн., № 1655 від 27.10.2016 25 000,00 грн., № 1745 від 11.11.2016 25 000,00 грн., № 1795 від 22.11.2016 25 000,00 грн.

Відповідно до підпункту а) пункту 1.3 Договору №2675 від 01.09.2015, позика надається позичальнику під забезпечення Договором поруки фізичних осіб № 2549 від 01 вересня 2015 року.

Відповідно до підпункту а) пункту 1.3 Договору №2675/1 від 01.09.2016, позика надається позичальнику під забезпечення Договором поруки фізичних осіб № 2549 від 01 вересня 2015 року.

Отже, як в договорі №2675 від 01.09.2015 так і в Договорі №2675/1 від 01.09.2016 міститься умова про забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 одним і тим самим договором поруки від 01.09.2015.

Пунктами 2.14 Договорів №2675 від 01.09.2015 та №2675/1 від 01.09.2016 передбачено погашення позики щорічно рівними частинами до 01 вересня.

Пункт 2.15 передбачає сплату трьох відсотків річних за користування позикою щорічно, починаючи з наступного року після одержання позики ідо повного виконання зобов`язань.

З аналізу наказних умов договорів позики вбачається, що сторони передбачили погашення позики рівними частинами шляхом внесення щорічних платежів не пізніше 01 вересня поточного року.

З позовної заяви, пояснень представника позивача вбачається, що умовами договору пердбачено погашення тіла кредиту та проуентів до 01 вересня щороку ОСОБА_2 перше прострочив платіж у 2021 році, оскільки вніс лише частину платежу, яка належала сплаті за 2021 рік, після цього коштів на погашення позики не сплачував. Позивач звернувся в суд з позовом 20 червня 2024 року та просив стягнути прострочену заборгованість за договорами солідарно з боржника та поручителів за період з 2021 по 2023 рік.

Визнавши недійсним договір поруки фізичних осіб від 01 вересня 2015 року щодо поручителя ОСОБА_3 , суд першої інстанції ухвалив про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 , виходячи з приписів частини першої статті 554 ЦК України якою передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується, оскільки він зроблений без повного з`ясування обставин справи тане грунтується на нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Згідно з пунктом 5 Договору поруки, дія цього договору закінчується після погашення Боржником або поручителями вказаного кредиту.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК).

Разом з тим з настанням певної події, що має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (частина друга стаття 251 і частина друга стаття 252 ЦК).

З договору поруки від 01 вересня 2015 року № 2549 слідує, що дія договору закінчується після погашення боржником або поручителями вказаного кредиту. Таким чином, в договорі поруки не встановлено термін його дії відповідно до статті 252 ЦК, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб`єктивне право кредитора.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 при розгляді справи № 6-2239цс15, яка підлягає застосування відповідно до приписів статті 263 ЦПК України.

Відповідно до умов договорів позики боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручитель ОСОБА_1 ) взяла на себе зобов`язання сплачувати обумовлені платежі договорами позики рівними частинами щорічно не пізніше першого вересня, тому строк виконання ОСОБА_2 щорічного зобов`язання щодо погашення рівної частини тіла позики та процентів за користування позикою спливає 01 вересня кожного поточного року.

Тобто, крім установлення строку дії договорів позики до 2035 року, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щорічних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договорів.

Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник і ці правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Отже, у зв`язку із неналежним виконанням боржником зобов`язань за договорами позики передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення Фондом вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними щорічними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки Фонд пред`явив вимоги до поручителя ОСОБА_1 більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання за договорами позики за 2021 , 2022, 2023 роки, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилася в частині відповідних щорічних зобов`язань за ці роки щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання позичальником окремих зобов`язань за договорами позики про погашення позики протягом шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Таких висновків дійшла колегія суддів враховуючи правову позицію, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19.

Згідно з приписами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції при вирішенні спору не застосував вимог статті 251 ЦК України, частини четвертої статті 559 ЦК України як норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору про стягнення заборгованості по періодичних платежах за договорами позики, дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості по щорічних платежах за відсутності на те правових підстав, тому колегія суддів вважає за необхідне відповідно до приписів частини четвертої статті 367 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційної скарги, скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за щорічними періодичними платежами за 2021, 2022, 2023 роки та стягнення судового збору з наведених вище підстав та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову в позові до ОСОБА_1 .

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду з інших підстав, ніж викладено в апеляційній скарзі, апеляційна скарга задовольняється частково.

Аргументи апеляційної скарги про автоматичне припинення поруки ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням недійсним договору поруки, укладеного з ОСОБА_3 , апеляційний суд відхиляє, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Зокрема, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Тлумачення вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними.

Відповідач ОСОБА_1 будучи учасником справи в суді першої інстанції не доводила зазначених обставин, не оскаржувала рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договори поруки, укладеного з ОСОБА_3 , не зверталась з позовом про визнання недійсним договору поруки , не вказувала в апеляційній скарзі, які саме норми матеріального права передбачають автоматичне припинення поруки з наведених відповідачкою підстав , тому безпідставно стверджує, що її зобов`язання за договором поруки припинились автоматично.

В апеляційному суді представник Фонду пояснила, що фінансування позики на житло здійснюється з Державного бюджету, оскільки ОСОБА_2 просив надати позику у розмірі 200 000 гривень, саме на таку суму позика була схвалена, однак фінансування у 2015 році було лише на 100 00 гривень, договори позики укладено самостійні щодо наявної суми фінансування. Порукою забезпечена позика на загальну суму 200 000 грн., про що ОСОБА_1 було відомо.

З дослідженої в апеляційному суді кредитної справи щодо боржника ОСОБА_2 вбачається, що у заяві від 27 серпня 2015 року останній просив надати йому позику на будівництво житлового будинку 200000 гривень, саме у такому розмірі така позика була надана, у договорі поруки ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати за виконання зобов`язань «по кредиту, надаваного ОСОБА_4 » в сумі 200 000 гривень»,таке зобов`язання реально існує, є дійсним на даний час, а із змісту договору поруки вбачається,що обсяг зобов`язання поручителя становить саме 200 000 гривень, ця сума зазначена прописом і сумніву не викликає, тому відповідачка безпідставно стверджує про наявність виправлень в договорі поруки щодо розміру зобов`язання та що зобов`язання у неї виникли лише за договором позики від 01.09.2015.

Норми ЦК України, якими врегульовано правовідносини поруки, не містять заборони про укладення договору поруки на забезпечення виконання зобов`язання, яке може виникнути в майбутньому. Із змісту договору поруки вбачається, що сторони на свій розсуд врегулювали умови договору, зокрема, щодо обсягу зобов`язання поручителя в розмірі 200 000 гривень.

Аргументи апеляційної скарги про збільшення її обсягу відповідальності у зв`язку із визнанням недійсним договору поруки в частині поручителя ОСОБА_3 суперечать положенням статті 543 ЦК України, із змісту якої вбачається, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо в розмірі забезпеченого зобов`язання.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з Фонду належить стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 січня 2025 року в цій справі в оскаржуваній частині щодо солідарного стягнення заборгованості за договорами позики з відповідача ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_1 судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на користь ОСОБА_1 4542 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: