ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1510/25 Справа № 199/8974/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петушков Іван Сергійович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року в цивільній справі номер 199/8974/23 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась Дніпровська міська рада з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачем при здійсненні моніторингу об`єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності, було встановлено наявну державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101) за ОСОБА_2 , що зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 04.06.2021 за реєстровим №236. Відповідно до п. 1.3 договору, зазначена квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1999 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 року.

Згідно з пунктом 1.7 Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, що затверджене рішенням Дніпровської міської ради №8/3734 від 05.10.2016 року, даний департамент визначений органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182).

В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено.

Отже, оскільки свідоцтва про право власності на житло, що видане 27.07.1999 року Виконкомом міської ради народних депутатів згідно із розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 року не існує, тому квартира АДРЕСА_1 вибула з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра поза волею власника.

Зазначені обставини були встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2022 року, яке набрало законної сили 14.07.2022 року у справі №199/9435/21 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння. Так, вищезазначеним рішенням суду позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволені у повному обсязі та витребувано від ОСОБА_2 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 . Але при виконанні рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 03.06.2022 року Дніпровською міською радою було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить інший особі та витребувати майно у ОСОБА_2 неможливо.

На підставі договору купівлі-продажу №236 від 08.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, на теперішній час спірна квартира перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу від №236 від 08.10.2021 року.

Позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку площею 0,047 га, кадастровий номер :03:325:0147, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено в повному обсязі.

Витребувано від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петушков І.С., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року в цивільній справі №199/8974/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є протиправним та таким, що винесено без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи та відповідних доказів, ґрунтується лише на припущеннях та порушує права відповідача в частині права власності на майно.

Суд першої інстанції не мав права покласти в основу рішення твердження про те, що в книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять цей документ, а по-друге, через те, що цей доказ не був об`єктом дослідження в судових засіданнях по цивільній справі №199/8974/23.

На підтвердження того, що будинок, у якому розміщена квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності міста Дніпра позивач посилається на рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347. Проте, в матеріалах справи №199/8974/23 знаходиться свідоцтво про право власності видане 27.07.1999 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 року, відповідно до якого власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 .

На особисту думку відповідача, твердження про те, що в книгах реєстрації свідоцтв про право власності відсутні будь-яких розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 можуть свідчити про намагання позивача захистити компетентність та бездіяльність працівників, органів місцевого самоврядування, зокрема працівників позивача, та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, які у встановленому чинним законодавством порядку не внесли відповідні відомості в зазначені книги реєстрації свідоцтв про право власності після отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право власності. Відповідач в такому випадку не має нести жодних негативних наслідків, які у свою чергу пов`язані з бездіяльністю відповідальних осіб.

В рішенні не зазначено, а позивачем не доведено, що свідоцтво про право власності є неналежним, недопустимим та недостатнім доказом на підтвердження того, що первинним власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 .

Лист від 13.09.2021 року №3/9-4182 від Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради має лише інформаційний характер та жодним чином не підтверджує те, що свідоцтво про право власності є недійсним. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року в справі №199/10168/21.

Відповідач набув право власності на підставі договору купівлі-продажу №236 від 08.10.2021 року, а отже на оплатній основі. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц.

Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182). В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено. За таких обставин Дніпровська міська рада звернулась до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра, а саме з метою захисту права комунальної власності, а відтак зазначені листи відповідають всім ознакам, які встановлені процесуальним законам для письмового доказу, у тому числі таким критеріям як: достовірність, достатність, допустимість та належність.

Матеріалами справи, зокрема письмовими доказами підтверджено: 1) відсутність волі територіальної громади, як власника, на розпорядження спірним майном; 2) не вчинення жодних юридично значимих дій з боку позивача до розпорядження таким майном на користь третьої особи шляхом приватизації; 3) відсутність між позивачем та апелянтом зобов`язально-правових відносин.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав, як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

Враховуючи, що спірне нерухоме майно безпідставно вибуло з власності територіальної громади м. Дніпро на користь відповідача поза волею власника в особі Дніпровської міської ради, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Петушков І.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Дніпровської міської ради Пренко А.В. доводи апеляційної скарги не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 254, том 1; 14, 16, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю третіх осіб.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 04.06.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №236 від 04.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 30-33, том 1).

08.10.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №1630 від 08.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 15-18, том 1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2022 року у справі №199/9435/21 позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено повністю. Витребувано від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) (а.с. 19-24, том 1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. Підставою скасування рішення суду першої інстанції було те, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки на момент звернення позивачем до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки власником спірної квартири вже був ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 року №3/9-4182) (а.с. 35, том 1).

Будинок АДРЕСА_4 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 року №15639) (а.с. 34, том 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, №47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19).

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 року №15639).

04.06.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №236, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

08.10.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №1630, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири, не знав і не міг знати, що це майно можливо вибуло з власності іншої особи поза її волею, а також враховує, що на час набуття нерухомого майна він не міг знати чи існував спір щодо нього. Протилежного судом не встановлено.

За таких обставин, виходячи з наведеного, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 , буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову про витребування майна, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судового рішення про відмову задоволенні позовних вимог про витребування майна.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Петушков Іван Сергійович, задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння про стягнення боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2025 року.

Судді: