Провадження № 22-ц/801/1045/2025
№22-ц/801/1112/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Матківської М.В., Сопруна В.В.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційні скарги позивача ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року

та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Крячка Олега Володимировича

на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2025 року,

ухвалені під головуванням судді Медяної Ю.В.

в справі № 127/21461/24

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 (відповідач)

про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в міський суд з позовом да ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17.03.2017 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей, у розмірі 1/2 частини від всіх видів його заробітку/доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення ними повноліття.

На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист, який вона, як стягувач пред`явила до органів виконавчої служби для примусового виконання.

Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

В грудні 2023 року вона дізналась, що протягом більше ніж п`ять років вона недоотримує аліменти в належній сумі.

Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого державним виконавцем, станом на 31.03.2024 сукупний розмір заборгованості боржника по сплаті аліментів становить 69 738,29 грн.

Згідно розрахунку пені за прострочення сплати аліментів, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань становить 79 966,77 грн.

Вважає, що вказана заборгованість виникла з вини відповідача, а тому просила стягнути з нього на її користь неустойку (пеню) за прострочення по сплаті аліментів на утримання двох доньок за період з 01.06.2017 по 31.03.2024 в розмірі 69 738,29 грн.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2025 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погодившись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги.

Крім того, 07 квітня 2025 року представником відповідача - адвокатом Крячко О.В. подано апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, яке він просив зміни в частині розміру стягнених витрат на правничу допомогу та стягнути з позивача 17000 грн таких витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт ОСОБА_1 вважає рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають у тому, що суд невірно визначив межі позовних вимог, предмет спору, не встановив обставини, зокрема щодо періоду виникнення заборгованості та не врахував, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з моменту звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, тобто 31 січня 2017 року, а не з 01 червня 2027 року. На думку апелянта заборгованість по сплаті аліментів утворилась задовго до пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, що не було досліджено судом.

Крім того, вважає, що ОСОБА_2 знав про наявну заборгованість, проте не вжив заходів для її погашення. На думку апелянта у ОСОБА_2 , мала б виникнути потреба у з`ясуванні розміру аліментів, який утримується із його заробітної плати, а тому стверджує, що він безвідповідально віднісся до своїх обов`язків чим ухилився від сплати аліментів у визначеному судом розмірі.

Також ОСОБА_1 не погоджується із постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 20.12.2024, якою провадження у справі № 619/8078/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. Вважає, що вона не має преюцидійного значення для вирішення цієї цивільної справи.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції полягають в тому, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача в зв`язку з відмовою в позові, з 17 000 до 5 000 грн, тобто в 3,4 рази.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Крячко О.В. просив залишити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача - адвоката Крячко О.В., позивач ОСОБА_1 просила залишити додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу адвоката без задоволення.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року та від 08 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами сторін, а ухвалою від 21 квітня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі становить 69 738,29 грн, що є менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини 4 статті 274 ЦПК України), а тому колегією суддів вирішено, що справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20.07.2015 у справі № 619/1920/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.08.2006.

Під час перебування у шлюбі в сторін у справі народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17.03.2017 у справі № 619/308/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.

На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист.

17.05.2017 головним державним виконавцем Дергачівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Переверзевою Ю.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53964726 з виконання виконавчого листа № 619/308/17, виданого 16.05.2017 Дергачівським районним судом Харківської області. У графі, де зазначається зміст рішення, вказано: «стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття» .

30.06.2017 головним державним виконавцем Дергачівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Переверзевою Ю.С. у виконавчому провадженні № 53964726 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Зміст виконавчого документа, а відтак і розмір стягнення визначено як «стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.» В графі: «встановлено» зазначено: «встановлено, що боржник працевлаштований в ТОВ «Фабрика миловарні традиції», що знаходиться: м. Полтава, вул. Половки, 72».

Отже як в постанові про відкриття виконавчого провадження, так і в ухвалі про звернення стягнення на заробітну плату боржника зміст резолютивної частини судового рішення і виконавчого листа було спотворено шляхом упущення положення про те, що стягненню підлягають аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) боржника, а не лише аліменти н менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В подальшому згідно із вимогами законодавства мінімальний розмір аліментів на одну дитину було збільшено до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Так, листом в.о. начальника Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції А.Бєльского від 08.02.2024 адвоката Крячко О.В. повідомлено, що у виконавчому провадженні № 53964726 згідно звітів про здійснення відрахування та виплат, які надходять до відділу від ТОВ «Миловарні традиції», з доходів боржника утримується 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину. Заборгованість по сплаті аліментів відсутня. (а.с. 58).

Неправильне зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження і постанові про звернення стягнення на заробітну плату розміру стягуваних аліментів: не менше 30 (50)% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, замість всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 30 (50)% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину призвело до того, що фактичний розмір стягуваних аліментів із заробітку (доходу) боржника у випадку, коли частина його заробітної плати була більшою за 30 (50)% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину (60 або 100% прожиткового мінімуму відповідно), був меншим, за визначений судом розмір аліментів, право на отримання яких мала стягувач і зобов`язаний сплачувати боржник.

З копії постанови головного державного виконавця Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадніченко Т.О. у виконавчому провадженні № 53964726 від 15.02.2024 про зміну (доповнення) реєстраційних даних вбачається, що виконавцем встановлено неповне зазначення в автоматизованій системі виконавчого провадження резолютивної частини рішення суду у справі №619/308/17, внаслідок чого постановлено внести зміни (доповнення), а саме: замість неповної резолютивної частини рішення суду: «стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.», зазначити повну резолютивну частину рішення суду: «стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.»

26.03.2024 ОСОБА_2 звернувся до Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою, в якій просив надати йому розрахунок заборгованості по сплаті аліментів.

29.04.2024 виконавець направив йому вказаний розрахунок станом на 31.03.2024.

Відповідно до розрахунку заборгованості боргу по аліментах ОСОБА_2 від 25.04.2024 № 26793, виконаного головним державним виконавцем Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадніченко Тетяною, станом на 31.03.2024 розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів за виконавчим листом № 619/308/17, виданим 16.05.2017 Дергачівським районним судом Харківської області, становить 69 738,29 грн.

З вказаного розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 сплачував аліменти регулярно, щомісячно, проте не в повному обсязі з причин, зазначених вище.

Головний державний виконавець Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадніченко Т.О., направила до ТОВ «Фабрика миловарні традиції» повідомлення, в якому зазначила про те, що станом на 01.02.2024 у боржника виникла заборгованість у сумі 68 346,13 грн., внаслідок чого постановлено здійснювати відрахування з доходів боржника в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму до досягнення дітьми повноліття, після чого продовжувати утримання до погашення заборгованості в повному обсязі.

З копій звітів про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Фабрика миловарні традиції» за період з березня по червень 2024 року вбачається, що з заробітної плати ОСОБА_2 здійснювались відрахування аліментів в розмірі 50% від доходу. Подальше здійснення відрахування саме у розмірі від заробітної плати відповідача також підтверджується копією довідки ТОВ «Фабрика миловарні традиції» від 13.12.2024 № ФМТ00000019.

Відповідно до розрахунку пені по сплаті аліментів, виконаного ОСОБА_1 , розмір пені за період з 01.06.2017 по 01.03.2018 станом на 31.03.2024 становить 70 966,77 грн.

З копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.03.2024 № 509- від 01.03.2024 та № 509- від 01.03.2024 № 509- (на яких зазначена дата - 29.08.2024) вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 20.12.2024 провадження у справі № 619/8078/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.183-1 КУпАП судом встановлено, що з боку ОСОБА_2 були відсутні будь-які діяння, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, які призвели до виникнення заборгованості.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (ЄДРСР), на вказану постанову подано апеляційну скаргу, яку постановою Харківського апеляційного суду від 10.02.2025 повернуто особі, яка її подала. Також з ЄРДСР вбачається, що постанова Дергачівського районного суду Харківської області від 619/8078/24 від 20.12.2024 набрала законної сили 10.02.2025.

Позиція апеляційного суду

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів відсутня, оскільки заборгованість по аліментах у період, за який позивач просить стягнути з відповідача пеню, виникла не з вини відповідача. При цьому суд взяв до уваги те, що аліменти стягувались у розмірі, визначеному державним виконавцем, і після виявлення помилки виконавця у виконавчому листі, відрахування здійснюється у розмірі, визначеному рішенням суду, що також свідчить про відсутність у ОСОБА_2 умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментам.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку, неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2017 року, виникла заборгованість зі сплати аліментів на утримання двох дітей з 01 червня 2017 року по 31 березня 2024 року у розмірі 69 738,29 грн.

На підтвердження позовних вимог надала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений головним державним виконавцем Дергачівського відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадніченко Т. за виконавчим листом № 619/308/17, виданим 16.05.2017

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2017 року, судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що копію заочного рішення, постановленого у справі про стягнення аліментів, відповідач ОСОБА_2 не отримав, що підтверджується наявною в матеріалах справи фотокопією поштового повідомлення, яке повернулось суду без вручення адресату. При цьому причина невручення поштової кореспонденції не зазначена. Більш того, копія ухвали про відкриття провадження у справі про стягнення аліментів, також повернулась до суду без вручення ОСОБА_2 .

Відтак посилання позивачки на те, що ОСОБА_2 достовірно знав про розмір присуджених з нього аліментів, та мав безпосередньо цікавитися, чи відповідає розмір фактично стягуваних (відрахованих із заробітної плати за місцем роботи) розмір аліментів розміру аліментів, встановленому рішенням суду, є необґрунтованими.

17 травня 2017 року Дергачівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

У вказаній постанові головний державний виконавець Переверзева Ю.С. постановив (дослівно): 1. Відкрити виконавче провадження, в/л №619/308/17 виданий 16.05.2017, документ видав Дергачівський районний суд про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.

В подальшому, 30 червня 2017 року Дергачівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Харківській області винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, у якій зазначено наступне (дослівно) «в/л №619/308/17 виданий 16.05.2017, документ видав Дергачівський районний суд про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття».

Зазначена постанова направлена за місцем роботи ОСОБА_2 до ТОВ «Фабрика миловарні традиції».

Частиною першою статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи-підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця (ч. 6 ст. 71 Закону).

Отже на виконання зазначених вимог ТОВ «Фабрика миловарні традиції» здійснювало відрахування аліментів у розмірі, вказаному у постанові Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Харківській області.

З копій звітів про здійснені відрахування та виплати ТОВ «Фабрика миловарні традиції» за період з березня по червень 2024 року вбачається, що з заробітної плати ОСОБА_2 здійснювались відрахування аліментів в розмірі 50% від доходу. (а.с. 67-70) Подальше здійснення відрахування саме у розмірі від заробітної плати відповідача також підтверджується копією довідки ТОВ «Фабрика миловарні традиції» від 13.12.2024 №ФМТ00000019.

Як вбачається із матеріалів справи, встановивши невідповідність постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.05.2017 та постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 30.06.2017 із виконавчим листом виданим Дергачівським районним судом Харківської області в частині розміру стягуваних аліментів, головним державним виконавцем Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Харківській області 15 лютого 2024 року винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних.

Даною постановою внесено зміни в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме в резолютивній частині замість «стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття» зазначено «стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття».

В подальшому, в зв`язку із внесеними змінами в автоматизованій системі виконавчого провадження в частині вказівки частки заробітку (доходу) ОСОБА_2 , яка стягується як аліменти за рішенням суду, головним державним виконавцем Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Харківській області було направлено до ТОВ «Фабрика миловарні традиції» повідомлення про здійснення відрахування з доходу ОСОБА_2 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.01.2017 і до досягнення дітьми повноліття.

Листом від 21.02.2024 в.о. начальника Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Харківській області А.Бєльський повідомив адвоката Крячка О.В. про виявлення помилки при здійсненні відрахувань з доходів боржника його роботодавцем - ТОВ «Фабрика миловарні традиції», попередив про те, що після перевірки буде складено розрахунок заборгованості.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія (судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових-осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Так, завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 цього Закону).

Стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок стягнення аліментів. Так, відповідно до вимог зазначеної статті, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Згідно з пунктом 7.2.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5, відрахування із заробітної плати (заробітку) чи стипендії громадян проводить адміністрація підприємств, установ і організацій на підставі надісланих їм державним виконавцем виконавчих документів та розпоряджень.

Відповідно до пункту 7.5.5 Інструкції державний виконавець зобов`язаний здійснювати систематичний контроль за правильним та своєчасним відрахуванням утриманих сум аліментів стягувачам.

Відтак ОСОБА_2 не вчинив жодних дій, які свідчили б про його ухилення від сплати аліментів в установленому судом розміру, а покладався на те, що державної виконавчої служби і його роботодавець виконують рішення суду про стягнення аліментів відповідно до його змісту.

До аналогічних висновків дійшов також Дергачівський районний суд Харківської області в постанові від 20.12.2024 розглядаючи адміністративну справу № 619/8078/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КпАП України.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що зазначена постанова не може мати преюдиційного значення для правильного вирішення цієї справи, а відтак її не слід брати до уваги.

Так, згаданою постановою встановлено, що в період з червня 2017 року до лютого 2024 року усі учасники виконавчого провадження: стягувач ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 , державна виконавча служба та роботодавець ТОВ «Фабрика миловарні традиції» були впевнені в тому, що стягнення аліментів відбувається без помилок та заборгованість відсутня.

Проте 15.02.2024 державний виконавець, перевіривши по матеріалах виконавчого провадження ці відомості, встановив, що раніше в документах виконавчого провадження була не повністю зазначена резолютивна частина рішення, і виніс постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних.

Таким чином, була виявлена помилка державного виконавця при формулюванні раніше прийнятих рішень, а тому листом від 21.02.2024 він повідомив представника ОСОБА_2 про виявлення помилки при здійсненні відрахувань з доходів боржника його роботодавцем ТОВ «Фабрика миловарні традиції», попередив про те, що після перевірки буде складено розрахунок заборгованості. Такий розрахунок станом на 31.03.2024 був направлений боржнику .

Отже ОСОБА_2 дізнався про те, що у нього дійсно виникла заборгованість по сплаті аліментів і про її розмір лише після отримання листа від 29.04.2024.

За вказаних підстав, вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, суд прийшов до висновку про відсутність з боку ОСОБА_2 будь-яких діянь, спрямованих на невиконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, які призвели б до виникнення заборгованості із сплати аліментів, а заборгованість зі сплати аліментів виникла і поступово накопичилась внаслідок спільної помилки державного виконавця та роботодавця.

Апеляційний суд звертає увагу, що частиною 1 статті 183-1 КпАП України передбачена адміністративна відповідальність за несплату аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Відповідною статтею Кодекс доповнено згідно із Законом України від 07.12.2017 року № 2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилання захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів».

Отже законодавцем встановлено як цивільно-правову, так і адміністративну відповідальність за несплату аліментів на утримання дитини, а у випадку визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 183-1 КпАП України, зазначена постанова відповідно до ч. 6 статті 82 ЦПК України була б обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже суд першої інстанції вірно врахував зазначену постанову як таку, якою встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення даної цивільної справи.

ОСОБА_1 як потерпіла по справі подала апеляційну скаргу на зазначену постанову суду, яка повернута їй апеляційним судом постановою від 10 лютого 2025 року в зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження без поважних причин.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного нею судового рішення не вірно визначено межі позовних вимог, зокрема щодо моменту виникнення заборгованості, то такі колегія суддів відхиляє, оскільки за змістом позовної заяви ОСОБА_1 та поданих нею в подальшому письмових пояснень, початком виникнення заборгованості по сплаті аліментів остання зазначає саме 01 червня 2017 року, а не 31 січня 2017 року (дата звернення до суду з позовом) і просить стягнути визначений нею розмір пені за несплату аліментів 69 738,29 грн за період з 01 червня 2017 року по 31 березня 2024 року.

Аліменти дійсно призначаються з дня звернення до суду з відповідною заявою, проте немає підстав вважати, що саме з цієї дати, тобто до набрання законної сили судовим рішенням і відкриття виконавчого провадження призначені до стягнення проте фактично не сплачені аліменти є заборгованістю, на яку може бути нарахована пеня.

Так, відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та наведені вище норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність вини ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів, а відтак вірним є висновок суду першої інстанції про недоведення ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо додаткового рішення

Вирішуючи заяву представника відповідача адвоката Крячка О.В. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витратна правничу допомогу в розмірі 17 000 грн, суд першої інстанції врахував обставини справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, наявність сталої судової практики у даній категорії справи та прийшов до висновку, що стягненню з позивач на користь відповідача підлягає 5 000 грн цих витрат.

Колегія суддів не може повністю погодитись із таким висновком, оскільки місцевий суд надав формальну оцінку вчинених адвокатом дій з надання правничої допомоги відповідачеві.

Що стосується доводів скарги про відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

За висновком, викладеним у пункті 43, 44 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що правова допомога відповідачеві ОСОБА_2 у суді першої інстанції під час розгляду даної справи надавалася адвокатом Крячко О.В, відповідно до договору про надання правової допомоги від 01.02.204 року.

Розмір оплати послуг адвоката визначено п. 2 Додатку до договору про надання правничої допомоги, згідно із яким гонорар розраховується наступним чином: складання відзиву на позовну заяву 6 000 грн за один документ; складання інших заяв по суті (заперечень на відповідь на відзив, тощо) 3 000 грн за один документ; складання заяв, клопотань тощо, процесуального характеру або заперечень проти таких само клопотань інших учасників справи (крім клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та про участь у режимі відеоконференції) 1 000 грн за однин документ; участь в судовому засіданні, в тому числі в режимі ВКЗ 1 000 грн за одне удове засідання. Якщо судове засідання було призначено і адвокат з`явився у відповідний час та місце для прийняття участі в ньому, для виникнення права на отримання оплати не має значення чи воно відбулось.

Згідно з актом приймання-передачі правової допомоги № 2 від 03.03.2025 року адвокатом надано наступні послуги: складання відзиву на позовну заяву (вартість послуги 6 000 грн), складання додаткових пояснень від 17.10.2024 (вартість послуги 1 000 грн), складання клопотання про прийняття додаткових доказів від 13.01.2025 (вартість послуги 1 000 грн), складання заперечень від 26.02.2025 (вартість послуги 1000 грн), участь у восьми судових засіданнях в режимі ВКЗ (вартість послуги 8 000 грн). Загальна сума становить 17000 грн.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Як встановлено у цій справі, сума гонорару узгоджена сторонами договору про надання правової допомоги у додатку до нього від 19.07.2024 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Оцінюючи подані стороною відповідача докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що узгоджений між позивачем та адвокатом гонорар не відповідає критеріям реальності та розумності його розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені у заяві витрати на правничу допомогу адвоката, які включають послуги зі складання додаткових пояснень, клопотання про прийняття додаткових доказів, заперечень проти клопотання позивача, зводяться до єдиної дії складання заяв, клопотань тощо, процесуального характеру або заперечень проти таких само клопотань інших учасників справи (передбачені ч. 2 додатку до договору) за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги, кожний з який вартує 1 000 грн.

В частині наданої послуги щодо складання відзиву, що було оцінено представником відповідача в 6 000 гривень, то на думку суду розмір гонорару в цій частині є значно завищеним та не відповідає рівню складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі.

Щодо надання адвокатом такої послуги, як участь у восьми судових засіданнях, вартість якої за всі засідання становить 8 000 грн (1 000 грн за одне судове засіданні), колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи загальна тривалість судових засідань, у яких адвокат Крячко О.В приймав безпосередню участь становить 4 години 2 хв, зокрема: 17.09.2024 - 39 хвилин; 09.10.2024 - 25 хвилин; 29.10.2024 - 48 хвилин; 09.12.2024 7 хв; 22.01.2025 - 35 хв; 20.02.2025 20 хв; 03.03.2025 70 хв). Причому вказані судові засідання здійснювались в режимі ВЗК, що звільнило сторону від витрат, пов`язаних із явкою до суду, а також необхідності витрачання часу для прибуття до суду.

Посилання адвоката в апеляційній скарзі на те, що позивач скористалась правом отримання професійної правничої допомоги при розгляді іншої справи (про стягнення аліментів на навчання) і заявила про стягнення з відповідача 10 000 грн витрат на правничу допомогу, що не відповідає критерію складності цієї справи, не заслуховують на увагу, оскільки витрати, понесені сторонами у іншій справі не стосуються цієї справи.

З таких підстав колегія суддів, приходить до висновку про зміну додаткового рішення в частині розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи та час їх виконання, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів вважає достатнім стягнути із ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн, а саме: за складання відзиву на позовну заяву 4 000 грн, за складання додаткових пояснень від 17.10.2024, за складання клопотання про прийняття додаткових доказів від 13.01.2025, за складання заперечень від 26.02.2025 - 2 000 грн, участь у семи судових засіданнях в режимі ВКЗ тривалістю біля 4 год 4 000 грн.

Щодо судових витрат по справі

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року, залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року, без змін.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Крячка Олега Володимировича на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2025 року змінити в частині розміру витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І.М. Стадник

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун