Справа № 461/1977/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/3347/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
Провадження № 22-ц/811/3348/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року, повний текст якого складений 21.10.2024 та додаткове рішення цього ж суду від 21 жовтня 2024 року, повний текст якого складений 21.10.2024, в складі судді Стрельбицького В.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні підвальним приміщенням та визнання недійсним свідоцтва про права власності на підвальне приміщення, -

встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні підвальним приміщенням та визнання недійсним свідоцтва про право власності на підвальне приміщення.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Натомість, відповідачка є власником квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 у цьому ж будинку. Позивач стверджує, що він, а також попередній власник його квартири, постійно користувалися підвальним приміщенням, площею 15,2 кв.м, у якому розташовані загальний кран подачі та перекриття води, водяна труба та загальний лічильник води, проте у 2023 ОСОБА_2 почала чинити перешкоди у користуванні спірним нежитловим приміщенням опираючись на те, що таке є її власністю. ОСОБА_4 зазначає, що із отриманої відповіді №792 від 22.02.2024 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на адвокатський запит його представника, йому стало відомо, що комора в підвалі площею 30,5 кв.м, у тому числі підвальне приміщення площею 15,2 кв.м., незаконно приватизовано відповідачкою.

Вважає, що комора в підвалі не може перебувати у власності одного із співвласників багатоквартирного будинку, оскільки власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками багатоквартирного будинку. Зважаючи на те, що на момент звернення до суду з даним позовом, відповідачка продовжує перешкоджати вільно користуватися нежитловим приміщенням, змушений звернутись до суду з даним позовом.

Просив визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004 в частині права власності комори в підвалі 30,5 кв.м, зазначеного у технічному паспорті як підвал 30,5 кв.м. та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні підвалом площею 30,5 кв.м.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000 (десять тисяч) гривень компенсації витрат на правничу допомогу.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4 .

Вважає рішення незаконним, а висновки, викладені у такому, не відповідають обставинам справи, також суд неправильно застосував норми матеріального права та правові позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду.

Звертає увагу на те, що покликався на ЗУ «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку», який визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконання обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Зазначає, що будинок управляється його донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі протоколу від 02.07.2018.

Покликаючись на норми матеріального права та судову практику, зазначає, що допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Таким чином, вважає, що відповідачка повинна була знати, що свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004 на комору у підвалі площею 30,5 кв.м. було видано незаконно, тому підлягає визнанню недійсним.

Цитуючи висновки Верховного Суду зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, а видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Вважає, що не потрібно доводити право власності на спірні приміщення, оскільки такі перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону, тому не підлягають приватизації чи викупу за окремою квартирою у багатоквартирному будинку.

Також зазначає, що позовна давність не попущена, оскільки про приватизацію стало відомо після отримання копії свідоцтва від БТІ та ЕО.

Зважаючи на те, що свідоцтво про право власності не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, строк позовної давності до таких правовідносин не застосовується.

Крім цього, Галицька районна адміністрація своїм листом від 11.07.2023 зобов`язала самоуправління забезпечити цілодобовий доступ до найпростіших укриттів та захисних споруд у житловому будинку, який перебуває у їхньому управлінні і включений в загальну книгу обліку найпростіших укриттів, таким укриттям може бути тільки комора-підвал площею 30,5 кв.м.

Також, районний суд неправильно надав оцінку висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 11.02.2020 про визначення реальних часток в будинку між співвласниками за адресою АДРЕСА_5 , про те, що нібито такий висновок замовлявся спільно із відповідачкою, що не відповідає дійсності.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 жовтня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

09.12.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому обґрунтовує неможливість застосування ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до спірних правовідносин, покликається на відповідні правовідносини між сторонами, а також пропуск позивачем позовної давності, просить оскаржувані рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по суті спору районний суд виходив з того, що згідно із розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 685 від 02.07.2003, вирішено, зокрема, приєднати ОСОБА_2 підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_5 пл. 15,2 м.кв. (на поверховому плані під літ. II) до підвальних приміщень пл. 8,7 м.кв. і пл. 6,6 м. кв. (на поверховому плані під літ. IV і V, які належать їй на праві приватної власності у цьому ж будинку) для використання під господарські потреби.

Згідно із Свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004 за яким ОСОБА_2 володіє на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_6 , загальна площа квартири становить 39,7 кв.м., комора в підвалі 30,5 кв.м., з якого слідує, що таке видане на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації № 200 від 09.03.2004.

ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 39/50 часток будинку АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 227050868 від 06.10.2020.

Суд звернув увагу, що непогоджуючись із реєстрацією за ОСОБА_2 права власності на спірне підвальне приміщення, ОСОБА_4 не оскаржує рішення, на підставі якого органом місцевого самоврядування у межах наданих повноважень, видане свідоцтво про право власності.

При цьому, із долучених копій документів не вбачається факту користування позивачем, з часу набуття у власність відповідачкою квартири, спірним підвальним приміщенням площею 15,2 кв.м., у якому слідуючи доводам позивача розташовані загальний кран подачі та перекриття води, водяна труба та загальний лічильник.

Також суд зазначив, що 11.02.2020 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на замовлення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надало висновок № 13718 про визначення реальних часток в будинку між співвласниками за адресою: АДРЕСА_5 . Зокрема, ОСОБА_4 зареєстрував право власності на належні йому 11/50 часток будинку АДРЕСА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 374136099 від 12.04.2024.

Таким чином, щонайменше з дати проведення державної реєстрації, а саме 02.10.2020 ОСОБА_4 було достеменно відомо про набуття відповідачкою права власності на спірне нежитлове приміщення, що не може бути спростовано і тим, що позивач надавав доручення своїй донці, адже в ході розгляду справи не встановлено, що вона діяла всупереч інтересів батька, крім того, не встановлено даних про те, що наведена довіреність була анульована або відкликалась позивачем.

Враховуючи наведене, суд констатував, що позивач не є власником спірного приміщення, з технічної документації на будинок АДРЕСА_5 вбачається, що спірне приміщення до допоміжних не належать, згідно із Актом № 0010344 від 14.08.2024, складеного та підписаного інспектором ЛМКП «Львівводоканал», внаслідок проведення обстеження підвального приміщення площею 30,5 м.кв., належного ОСОБА_2 та позначеного у технічному паспорті цифрами V - 6,6 м.кв., VI- 8,7 м.кв. і VII-15,2 м.кв., на водопровідній трубі крану не виявлено. Також, загальнобудинковий прилад обліку води за адресою: АДРЕСА_5 , відсутній (Лист від 18.04.24 № ДВ -5823 ЛМКП «Львівводоканал»), відтак на спірну комору в підвалі 30,5 кв.м., не поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, а також не наведено належних аргументів, які б свідчили про наявність законних підстав для задоволення позову.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки наведену позивачем практику касаційного суду не можна вважати релевантною по відношенню до даної справи.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд здовольнив частково заяву адвоката Брони М.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000,00 гривень витрат сторони на правничу допомогу, які вважав адекватним розміром, з врахуванням рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсягу та обґрунтованості підготовлених та поданих до суду стороною документів, їх значення для спору (справи).

При цьому, суд вказав, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 гривень не є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Перевіряючи законість оскаржуваних судових рішень, колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками районного суду враховуючи таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на підставі Договору дарування квартири від 27.12.2000, АВО № 826434, зареєстрованого в реєстрі за №2363 та посвідченого приватним нотаріусом Окіс І.С., належить квартира АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох кімнат, житловою площею 26,6 кв.м та кухні. Загальна площа квартири становить 39,7 кв.м. (а.с. 4-5).

Відповідачка ОСОБА_2 володіє на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_6 , загальна площа квартири становить 39,7 кв.м., комора в підвалі 30,5 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності № Г-00871 від 09.03.2004, яка видана 22.02.2024, а також у свідоцтві вказано, що характеристика квартири та її обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною свідоцтва (а.с. 6).

Як вбачається із копії листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 21/0-1350 від 13.01.2003, рішенням громадської районної комісії з житлових питань від 30.12.2002, рекомендовано приєднати до підвальних приміщень квартири ОСОБА_2 АДРЕСА_6 підвальне приміщення під літ. II площею 15,2 м.кв. у цьому ж будинку.

Із змісту цього листа також вбачається, що відповідно до ухвали Львівської міської ради від 06.12.2001 № 1325 «Про приєднання нежитлових приміщень», ОСОБА_2 необхідно провести оплату за приєднання підвального приміщення заг. пл. 15,2 кв.м. в сумі 4456 грн 03 коп. (3713 грн 36 коп. + 20% ПДВ) на рахунок ЖЕК-302 (а.с. 40).

Згідно із копією квитанції до прибуткового касового ордера від 29.01.2003, ОСОБА_2 оплатила в повному обсязі вищезазначену суму за викуп підвального приміщення (а.с. 41).

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 685 від 02.07.2003, вирішено, зокрема, приєднати ОСОБА_2 підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_5 пл. 15,2 м.кв. (на поверховому плані під літ. II) до підвальних приміщень пл. 8,7 м.кв. і пл. 6,6 м. кв. (на поверховому плані під літ. IV і V, які належать їй на праві приватної власності у цьому ж будинку) для використання під господарські потреби. Таким чином, загальна площа комори зазначена 30,5 м.кв. (15,2+8,7+6,6) (а.с. 42).

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що спірне підвальне приміщення (комора) в будинку АДРЕСА_5 загальною площею 30,5 м.кв. ніколи не було цілісним (самостійним) об`єктом цивільних прав, оскільки утворене лише шляхом приєднання підвального приміщення пл. 15,2 м.кв. до вже належних відповідачці ОСОБА_2 підвальних приміщень відповідної площі та зареєстроване за нею 09.03.2004.

В свою чергу, розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 28.09.2018 № 313 затверджено Акт про списання багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 з балансу ЛМКП «Айсберг» та передано на самоуправління співвласникам будинку АДРЕСА_5 (а.с. 43).

11.02.2020 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на замовлення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надано висновок № 13718 про визначення реальних часток в будинку між співвласниками за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 44).

З висновку вбачається, що згідно з інвентаризаційних матеріалів та поданих заяв співвласник ОСОБА_2 займає такі приміщення в будинку літ. «А-1»: 4-1/4,0 м.кв. (кухня); 4-2/9,7 м.кв.(житлова); 4-1,9 м.кв. (ванна); 4-4/0,5 м. кв. (вбиральня); I/8,6 м.кв. (сходова клітка); II/17,0 м.кв. (комора); III/7,3 м.кв. (коридор); IV/5,9 м.кв. (комора); V/8,7 м.кв. (комора); VI/16,0 м.кв. (комора); 1-1/12,1 м.кв. (кухня); 1-2/20,9 м.кв. (житлова); 1-3/3,2 м.кв. (санвузол); 2-1/5,9 м.кв. (коридор); 2-2/1,5 м.кв. (вбиральня); 2-3/3,2 м.кв. (ванна); 2-4/8,0 м.кв. (кухня); 2-5/10,3 м.кв. (житлова); 2-6/19,2 м.кв. (житлова); 2-7/11,1 м. кв. (житлова); I/2,9 м.кв. (веранда); II/7,0 (коридор); гараж літ. «Г», сараї літ. «Е», «Ж», навіс літ. «З», хвіртка № 3, що складає 78% від усього будинковолодіння або 39/50 реальних часток. Співвласник ОСОБА_4 займає такі приміщення в будинку літ. «2А-1»: 6-1/5,4 м. кв. (коридор); 6-2/3,7м.кв. (санвузол); 6-3/11,9 м.кв. (кухня); 6-4/16,0 м.кв.(житлова): 6-5/10,6 м.кв. (житлова); 6-6/5,3 м.кв. (комора); хвіртка № 4, що складає 22% від всього будинковолодіння або 11/50 реальних часток.

На підставі зазначеного висновку, відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 39/50 часток будинку АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227050868 від 06.10.2020.

При цьому, позивач ОСОБА_4 також зареєстрував право власності на належні йому 11/50 часток будинку АДРЕСА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 374136099 від 12.04.2024 (а.с 52-53).

Обгрунтовуючи свою позицію позивач ОСОБА_4 спростовує факт замовлення ним висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 11.02.2020 про визначення реальних часток в будинку між співвласниками за адресою АДРЕСА_5 , однак на підтвердження таких доводів не надає жодних доказів, тому підстави не брати такий до уваги, у колегії суддів відсутні.

При цьому, про існування такого висновку позивачу ОСОБА_4 стало відомо не пізніше часу державної реєстрації права власності, тобто 25.01.2021, а покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 висновки у цій частині не спростовують.

Звертаючись до суду з позовними вимогами ОСОБА_4 зводить такі до того, що відповідачка безпідставно заволоділа майном, яке є спільною сумісною власністю, провівши державну реєстрацію права власності на таке, а тому просить усунути йому перешкоди у користуванні цим майном та визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004 в частині права власності комори в підвалі 30,5 кв.м., зазначеного у технічному паспорті як підвал 30,5 кв.м.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість фактично мати (утримувати) в себе певне майно.

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно.

Так, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном.

В свою чергу, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 52).

Інші (протилежні) висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності до негаторних позовів відсутні, тому сформована єдина позиція з цього питання.

Незважаючи на те, що позивач просить про усунення перешкод у користуванні майном, що, як вимога, є самостійною та за відповідних обставин може слугувати ефективним способом захисту, однак у даному випадку майно, про усунення перешкод у користуванні яким просить позивач, знаходиться у власності відповідача, що виключає можливість застосувати конструкцію та наслідки негаторного позову, відтак колегія суддів вважає за доцільніше у першу черу перевіряти законність оскаржуваного рішення в частині вимог ОСОБА_4 що стосуються свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спірну комору у підвалі.

Таким чином, оскільки в силу об`єктивних обставин (реєстрації права власності за відповідачкою) ОСОБА_4 на даний час не є власником (співвласником) спірної комори у підвалі площею 30,5 кв.м., вимоги останнього про усунення перешкод у користуванні майном до розгляду позову у частині визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на спірну комору у підвалі та відповідних наслідків у цьому контексті, є передчасними.

Колегія суддів виходить з того, що визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19), у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 688/1852/21 (провадження № 61-6705св22).

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Колегія суддів виходить з того, що при вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Так, моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ст. 11 закону).

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Законом визначено, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлення презумпції правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Системний аналіз законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/6902/19.

Згідно із копією Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004, таке видане на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації № 200 від 09.03.2004.

Як зазначалося вище, розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 685 від 02.07.2003, вирішено, зокрема, приєднати ОСОБА_2 підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_5 пл. 15,2 м.кв. (на поверховому плані під літ. II) до підвальних приміщень пл. 8,7 м.кв. і пл. 6,6 м. кв. (на поверховому плані під літ. IV і V, які належать їй на праві приватної власності у цьому ж будинку) для використання під господарські потреби.

З врахуванням зазначеного, загальна площа спірної комори у підвалі збільшилася та становить 30,5 м.кв. (15,2+8,7+6,6).

Колегія суддів звертає увагу на правовий висновок ВП ВС у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а саме, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідно передусім встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

При цьому, розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 685 від 02.07.2003, а також розпорядження Галицької районної адміністрації № 200 від 09.03.2004, як правові підстави посвідчення Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом місцевого самоврядування у межах наданих повноважень, права приватної власності відповідачки, позивачем не оскаржувалися.

Відтак, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що зазначені документи підтверджують законність володіння відповідачкою спірною коморою в підвалі.

Враховуючи наведене, вимога ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004 в частині права власності відповідачки на комору в підвалі 30,5 кв.м, зазначеного у технічному паспорті як підвал 30,5 кв.м. є передчасною та до задоволення не підлягає.

Не може залишитися поза увагою і те, до часу включення підвального приміщення пл. 15,2 м.кв. до підвальних приміщень пл. 8,7 м.кв. і пл. 6,6 м. кв. (на поверховому плані під літ. IV і V), які належали відповідачці на праві приватної власності, остання була законною власницею таких, і жодних доказів щодо незгоди із таким станом речей зі сторони позивача чи оскарження відповідних дій (фактів) у цьому контексті позивач суду не надав.

В свою чергу, факт користування спірним підвальним приміщенням, з часу набуття у власність відповідачкою квартири, позивач ОСОБА_4 суду не довів.

Більше того, позивач ОСОБА_4 не оскаржував ухвалу Львівської міської ради від 06.12.2001 №1325 «Про приєднання нежитлових приміщень», рішення громадської районної комісії з житлових питань від 30.12.2002, яким рекомендовано приєднати до підвальних приміщень ОСОБА_2 підвальне приміщення пл. 15,2 м.кв. та розпорядження Галицької районної адміністрації № 685 від 02.07.2003 про приєднання підвального приміщення.

Разом з цим, дійсно у рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18, від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 06.08.2019 у справі № 914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Порушення принципу спільності здійснення права спільної сумісної власності на шкоду інтересам інших співвласників спірного коридору є достатньою підставою для задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні таким з метою відновлення можливості повноцінно користування спільним майном.

Викладене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що містяться у постанові від 28 травня 2020 року у справі №442/6503/15-ц.

Як вже зазначалося, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі спільної часткової та сумісної, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Поряд з цим, як зазначалося вище, позивач ОСОБА_4 не довів суду титульного права на спірний підвал (комору), тому і вимога про усунення користування таким, як похідна від вимоги визнання недійсним свідоцтва про право власності №Г-00871 від 09.03.2004 в частині права власності відповідачки на комору в підвалі 30,5 кв.м, у задоволенні якої відмовлено, не може бути задоволена.

В свою чергу, безпідставність позовних вимог виключає можливість застосування судом наслідків пропуску позовної давності, оскільки такі можуть бути застосовані судом лише за наявності підстав для висновку про порушення суб`єктивного права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які обґрунтовано спростовані.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення по суті спору необхідно залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та залишається за апелянтом.

Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове ріщення суду колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Згідно із п. п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У частині 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У матеріалах справи наявна копія Договору про надання професійної правничої допомоги № 11/04 від 11.04.2024 та ордер Серія ВС № 1274798 згідно якого інтереси відповідачки ОСОБА_2 представляла адвокат Брона М.В. (а.с. 55).

Також, стороною відповідача подано Детальний опис вартості послуг адвоката Брони М.В., як додаток № 1 до договору, який підписаний ОСОБА_2 , при цьому у такому зазначені і послуги за подання апеляційної та касаційних скарги та розгляд справи у відповідній інстанції (а.с. 57).

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Разом з цим, акт приймання передачі наданих послуг стороною позивача не долучено, не вказано суду і кількість потрачених адвокатом годин для представництва інтересів, а також грошовий еквівалент однієї години роботи, що унеможливлює перевірку заявленої апелянтом суми витрат на правову допомогу.

Таким чином, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, колегії суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу, яку стягнув суд першої інстанції є необґрунтованою хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Разом з цим, категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, свідчить, що достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути з ОСОБА_4 , буде 5 000,00 грн., що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги останнього у цій частині та необхідність зміни додаткового рішення суду шляхом зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, що не має наслідком новго розподілу судових витрат за апеляційний розгляд справи

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року залишити без змін

Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року змінити, зменшити розмір витрати на правову допомогу, які стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з 10000,00 грн до 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У решті додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 березня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк