Справа № 372/6844/24
Провадження № 2-599/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування Кізлівської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, визнання батька таким, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину, треті особи орган опіки та піклування виконкому Обухівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Обухівського районного суду Київської області через систему «Електронний суд» з вказаним позовом в обґрунтування якого вказав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка протягом останніх трьох років проживає з позивачем та зареєстрована за адресою його проживання. ОСОБА_2 самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини, її вихованні та утриманні. Зазначає, що позивач працює водієм великовантажних автомобілів та знятий 11.10.2024 року з військового обліку війсьвозобов`язаних. Однак, 05.12.2024 року позивача зупинили на блокпосту с. Атаки Чернівецької області, після чого доставили до ІНФОРМАЦІЯ_3 , потім до ІНФОРМАЦІЯ_4 , звідки він продовжив службу у військовій частині НОМЕР_1 . 20.12.2024 року позивач звернувся з письмовою заявою до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про видачу письмового висновку про визначення місця проживання доньки з батьком, оскільки донька бажає проживати з позивачем, адже мати ОСОБА_2 не бажає приймати участі в її житті. Зауважує, що донька дуже важко сприйняла новину про те, що батько перебуває на військовій службі, як наслідок з`явилися приступи тривожності та стресу. З наведених підстав представник позивача просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 06.01.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

28.03.2025 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно якого прийнято рішення про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 02.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Вказав, що після припинення відносин між батьками донька сторін у справі Сандра проживала з батьком та він фактично одноосібно забезпечував та виховував її. Матір дівчинки хворіє, не має можливості здійснювати догляд за дитиною. На разі позивач проходить службу в ЗСУ, а дитина проживає з його батьками, які опікуються нею.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечувала, пояснила, що вони з позивачем є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після припинення спільного проживання з батьком дитини в 2017 році дівчинка залишилась з батьком та проживала по АДРЕСА_2 . Вони з донькою зустрічаються, проводять разом час, вона приймає участь у її житті та вихованні. Стосунки між ними дуже добрі. Вона не заперечує, щодо визначення місця проживання дитини з батьком у судовому порядку, однак заперечує доводи останнього, що вона самоусунулась та не приймає участі у вихованні дитини.

Малолітня ОСОБА_6 , думку якої було заслухано в судовому засіданні пояснила, що вона любить обох батьків та між ними склались чудові відносини. Проживає вона з батьком, однак з мамою підтримує дуже теплі стосунки. Мріє, щоб тато швидше повернувся додому, оскільки любить його та сумує.

Представник органу опіки та піклування Обухівської міської ради Кізлівська І.В. наданий органом опіки та піклування висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_7 підтримала. При вирішенні справи покладалась на розсуд суду.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази та матеріали справи, встановив наступні обставини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження.

Згідно Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19.12.2024 року за вих. № 5151 малолітня ОСОБА_4 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з характеристики Академічного ліцею № 1 імені А.С. Малишка від 18.12.2024 року, вихованням ОСОБА_4 займається тато ОСОБА_3 , який постійно залучений до життя дитини та класу, завжди в курсі навчальних досягнень та потреб дитини.

Згідно консультаційного висновку психолога від 19.12.2024 року у ОСОБА_4 наявні характерні ознаки депресії, панічних атак та тривожного розгладу, які виникли після мобілізації батька.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з грудня 2024 року є війсьвослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

20.12.2024 року позивач звернувся з письмовою заявою до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про видачу письмового висновку про визначення місця проживання доньки з батьком.

18.03.2025 року виконавчим комітетом Обухівської міської ради, як органом опіки та піклування було прийнято рішення про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З наведеного випливає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Крім того, ст. 161 СК передбачає можливість визначення судом місця проживання дитини тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Тому, виходячи із встановлених обставин справи, де вбачається відсутність спору про місце проживання дитини, суд не має правових підстав для задоволення позову про визначення місця проживання дитини, а тому позов має бути відхилений.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо визначення місця проживання їх спільної доньки разом з ним.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що малолітня ОСОБА_4 фактично з 2017 року проживає з позивачем при цьому відповідач не заперечує щодо подальшого проживання доньки з батьком.

Щодо позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що самостійнно виховує та утримує свою малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без участі матері ОСОБА_2 , суд також не вбачає підстав для її задоволення з огляду на настуне.

Позивачем чи/або його предстаником на підтвердження вказаних позовних вимог надана довідка про реєстрацію місця проживання малолітньої, довідка та характеристика з навчального закладу. Вказані обставини доказово не обгрунтовують доводи позову, як і Акт депутата Обухівської міської ради Карамаша М.М. від 19.12.2024 року до якого суд взагалі відноситься критично, як до доказу за формою і змістом, більш того такий акт містить неправдиву інформацію щодо періоду зазначених в ньому обставин, що було встановлено в судовому засіданні.

Малолітня ОСОБА_6 та її матір, відповідач у справі, заперечили доводи позивача щодо самостійного виховання та утримання ним дитини. Оскільки їх пояснення є аргументованими, логічними та послідовними, вони приймаються до уваги судом.

Разом з цим, суд зауважує, що встановлення факту самостійного утримання та виховання доньки за відсутності відомостей про обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання одним з батьків своїх обов`язків можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.

Саме по собі підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини не є підставою для звільнення з військової служби, оскільки зазначене рішення не покладає на особу обов`язку самостійного виховання та утримання дитини, а лише констатує даний факт, який підтверджений належними доказами у конкретний період часу.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, ст. 7, 141, 142, 150, 157, 160, 161, 171 Сімейного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, визнання батька таким, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 09 травня 2025 року.

Суддя Т.В. Проць