Справа № 212/3253/25
Провадження № 2/201/3093/2025
УХВАЛА

про повернення заяви

08 травня 2025 року суддя Соборного районного суду міста Дніпра Наумова О.С., ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1 про скасування арешту,

ВСТАНОВИВ:

24.03.2025р. до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_1 про скасування арешту.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.03.2025р. справу за підсудністю передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Наумову О.С.

Заявниця у заяві посилається на те, що 23.01.2002 суддею Артемівського міськрайонного суду накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 в якості забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Ніколаєнка про визнання недійсним договору міни, що видно із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Разом з тим, згідно довідки ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» від 25.11.2023 №1443 квартира АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (біржовий контракт) Універсальної товарної біржі «Сприяння» від 04.02.2002 №0402/01, про що видано реєстраційне посвідчення від 05.02.2002 року №34997.

Вказаний арешт став підставою для прийняття рішення державним реєстратором про відмову в проведенні реєстраційних дій від 01.11.2023. Тоді заявниця дізналася про накладений на мою квартиру арешт.

Посилаючись на норми статей 317, 319, 391 ЦК України, ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ч. 1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Квартира, на яку накладено арешт, не належить на праві власності сторонам по справі.

На сайті Артемівського міськрайонного суду відсутні дані про розгляд справи за участі вищенаведених сторін та, враховуючи строки розгляду справ, фактично судовий розгляд даної справи є припиненим та необхідність забезпечувати позов відпала як така.

Оскільки заявниця не була учасником розгляду справи, вважає, що суд вправі з власної ініціативи скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду від 23.01.2002 у справі за позовом ОСОБА_2 до Ніколаєнка про визнання недійсним договору міни.

У 2024 році заявниця зверталась до Дружківського районного суду Донецької області із заявою про скасування арешту на квартиру, накладеного ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 23.01.2002. Ухвалою Дружківського районного суду Донецької області від 15.05.2024 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Артемівського районного суду Донецької області від 23.01.2002.

На виконання вказаної ухвали суду державним реєстратором внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 2224851 від 26.07.2005.

Проте, у реєстрі залишається ще два записи про обтяження на належне заявниці майно, а саме:

арешт, реєстраційний номер 2286873 від 12.08.2005 року, який зареєстрований Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. Підставою зазначено: повідомлення, б/н, 11.02.2002, Артемівський міський суд, Перша Маріупольська ДНК;

арешт, реєстраційний номер 2286890 від 12.08.2005 року, який зареєстрований Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. Підставою зазначено: повідомлення, б/н, 11.02.2002, Артемівський міський суд, Перша Маріупольська ДНК.

Державним реєстратором відмовлено у припиненні вказані обтяження без судового рішення.

На підставі викладеного, просила скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 та припинити обтяження на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: Арешт, реєстраційний номер 2286873 від 12.08.2005 року, який зареєстрований Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. Підставою зазначено: повідомлення, б/н, 11.02.2002, Артемівський міський суд, Перша Мар.ДНК та Арешт, реєстраційний номер 2286890 від 12.08.2005 року, який зареєстрований Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. Підставою зазначено: повідомлення, б/н, 11.02.2002, Артемівський міський суд, Перша Мар.ДНК.

Ознайомившись із заявою, вважаю необхідним повернути її без розгляду з наступних підстав.

Порядок скасування вжитих судом заходів забезпечення позову врегульовано приписами статті 158 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно із ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У відповідності до п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справа № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) зазначила, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70кс19), від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20, пункт 6.19), від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12 (провадження № 13-73кс19, пункт 28), від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункт 105).

Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27) застосування аналогії дозволило замінити одного відповідача двома, що і забезпечило справедливість постанови.

Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 ЦПК України заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.

Згідно із ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Подана ОСОБА_1 заява про скасування арешту унеможливлює розгляд, порушуваного у ній питання у заявному провадження, адже воно розглядається лише у позовному провадженні.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за необхідне повернути подану заяву про скасування арешту.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10,15,16,30,158, 258-261 ЦПК України.

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування арешту - повернути без розгляду.

Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 про необхідність подачі позову про скасування арешту майна до канцелярії суду для реєстрації в порядку позовного провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала підписана суддею 08 травня 2025 року.

Суддя О.С. Наумова