Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1497/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Левка Т.Ю., секретар судового засідання Онисько С.С., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:005:0105 площею 0,1547 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка видана згідно державного акта серії ЯК №328139 від 06.06.2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дану земельну ділянку позивачка отримала шляхом реалізації права на приватизацію земельної ділянки 10.07.1998 року, яку їй було передано на підставі рішення 6- ої сесії 1-го скликання Веряцької сільської Ради народних депутатів від 08.02.1994 року, про що отримала державний акт від 10.07.1998 року серії I- ЗК № 031995. Згідно зазначеного державного акту їй було виділено дві земельні ділянки площею 0,154 га та 0,20 га, якими вона користувалася і з часом вирішила поділити та присвоїти їм кадастрові номери. Проте склалося так, що фактично державний акт з кадастровим номером був їй виданий (право власності було зареєстроване) у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, коли приватизація земельної ділянки вважалася спільною сумісною власністю подружжя. Зазначена земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, оскільки в даному випадку йдеться не про майно, нажите за час шлюбу, а про одержану позивачкою, як громадянином, частку у земельному фонді.

Позивачка та відповідач у підготовче засідання не з`явилися.

Позивачка подала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність.

Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку про ухвалення рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено наступне.

07.11.1992 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.11.1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 та відповідним перекладом свідоцтва з чеської мови на українську мову.

У січні 2025 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Пилип М.А. за вчиненням нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Під час огляду документів нотаріусом було встановлено, що на земельну ділянку кадастровий номер :00:005:0105 площею 0,1547 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності було зареєстровано 06.06.2012 року згідно державного акту серії ЯК №328139. та роз`яснила, що відповідно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Разом з цим з матеріалів справи суд встановив, що своє право на приватизацію земельної ділянки позивачка використала (реалізувала) до 08 лютого 2011 року - ще 10.07.1998 року, яку їй було передано на підставі рішення 6-ої сесії 1-го скликання Веряцької сільської Ради народних депутатів від 08.02.1994 року, про що свідчить державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 10.07.1998 року серії I- ЗК №031995 .

Згідно зазначеного державного акта позивачці було виділено дві земельні ділянки площею 0,154 га та 0,20 га, якими вона користувалася та з часом вирішила поділити та присвоїти їм кадастрові номери.

Проте склалося так, що фактично державний акт з кадастровим номером був виданий позивачці (право власності було зареєстроване) у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, коли приватизація земельної ділянки вважалася спільною сумісною власністю подружжя.

У даному випадку зазначена земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, оскільки йдеться не про майно, набуде за час шлюбу, а про одержану позивачкою, як громадянином, частку у земельному фонді.

Відповідно до законодавства, яке діяло у 1998 році, право власності на земельну ділянку виникало з моменту видачі державного акта.

У 2012 році одночасно з видачею державного акта проводилася державна реєстрація права власності.

Такитм чином ОСОБА_1 опинилася в ситуації, коли вона безоплатно отримала земельну ділянку, що належала їй на праві особистої приватної власності, проте реєстрація її відбулася у період коли земельна ділянка вважалася спільною сумісною власністю.

Чоловік позивачки помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Син подркужжя ОСОБА_3 (відповідач у справі) повідомив про те, що майно його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме земельна ділянка площею 0,1547 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :00:005:0105, є її особистою приватною власністю, що стверджується нотаріально засвідченою заявою відповідача від 24.04.2024.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції 06.05.2012 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.

Так, відповідно до ч.ч. 1 -3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Судом встановлено, що спірну земельну ділянку відповідачем було отримано у власність шляхом реалізації права передбаченого ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України, а тому вона є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.

У даному випадку позивачка одержала спірну земельну ділянку із частки земельного фонду ще у 1998 році, і з тих пір користувалася нею, і така є її особистою приватною власністю.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції Закону № 4766- VI від 17 травня 2012 року) особистою приватною власністю дружини чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Проте, вказані зміни до даної статті внесені згідно з Законом № 4766-УІ (4766-17) від 17.05.2012.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-УІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка ( згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012).

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності та не мають зворотної дії у часі, крім випадків, якщо вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Тобто, позивачка оформила право власності на спірну земельну ділянку у період коли були чинними норми частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 1 1 січня 201 1 року № 2913-УІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Отже, з урахуванням змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

У період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя, до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 1 1 січня 201 1 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 201 8 року в справі № 13 1 1/832/12, від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц, від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 31 серпня 2020 року у справі № 738/703/18.

Згідно із частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

При цьому Законом України від 05 березня 2009 року № 1066 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до законодавства, яке діяло в 1998 році, право власності на земельну ділянку виникало з моменту видачі державного акта, а в 2012 році одночасно з видачею державного акта проводилася державна реєстрація права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачкою вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 18, 81, 200, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України, статтями 16, 382, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:005:0105 площею 0,1547 га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка видана згідно державного акта серії ЯК №328139 від 06.06.2012 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 07.05.2025.

ГоловуючийТ. Ю. Левко