Справа №751/3173/25
Провадження №2/751/1178/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі головуючого-судді Топіхи Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Решетник В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Копейкіна С.О.,

представника відповідача Державної казначейської служби України - Ковбаси О.Р.,

представника відповідача Чернігівської обласної прокуратури - прокурора Бабича Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Представник позивача адвокат Копейкін С.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства та прокуратури, 626 400 гривень (а.с.1-8).

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 07 березня 2018 року позивачу слідчим слідчого управління ГУНП в Чернігівській області за погодженням з прокурором відділу Чернігівської обласної прокуратури повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 368 КК України, у кримінальному провадженні

№ 0001065, внесеному до ЄРДР 06 квітня 2017 року за ч. 3

ст. 368 КК України.

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від

05 червня 2019 року, залишеному в силі ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року, позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від

23 червня 2021 року зазначену ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року залишено без зміни.

Внаслідок незаконних дій органів досудового слідства і прокуратури позивачу завдано моральної шкоди, яка полягала у тому, що він був змушений з 06 квітня 2017 року по 16 вересня 2024 року захищатися від надуманого звинувачення, чим були завдані негативні наслідки його здоров`ю, через хвилювання та нервові стреси, порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими.

Позивач незаконно перебував під слідством та судом з часу оголошення підозри 07 березня 2018 року до набрання виправдувальним вироком законної сили 16 вересня 2024 року, а саме 78 місяців та 9 днів, у зв`язку з чим у нього виникло право звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України. Визначаючи розмір моральної шкоди (78 місяців х 8000 гривень = 624 000 гривень +

09 днів (8000/30х9=2400), у розмірі 626 400 гривень, позивач виходить із засад виваженості, розумності та справедливості, враховуючи мінімальний гарантований ст. 13 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір компенсації позивачу за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів, як правоохоронних органів.

Також зазначає, що позивач має право, але не збільшує період компенсаційних витрат на час проведення негласних слідчих (розшукових) дій. За 10 місяців і 06 днів на суму 81 600 гривень (10х8000=80 000+8000/30х6=1600), що підтверджується як оригіналами долучених судових рішень, так і реєстром матеріалів досудового розслідування.

За цей період часу внаслідок незаконного порушення кримінального провадження, проведення комплексу негласних слідчих (розшукових) дій, розслідування кримінального провадження, здійснення процесуального керівництва за розслідуванням злочину, якого ОСОБА_1 не вчиняв, незаконного повідомлення про підозри та підтримання в судах необґрунтованого обвинувачення він дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, очорнило та принизило в очах людей, поклало пляму на бездоганну репутацію, завдало душевних страждань йому та членам його родини, в тому числі і малолітньому сину.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено мінімальну заробітну плату з 01 січня 2025 року 8000 гривень.

Згідно з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2025 року в справі № 6-2203цс15, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду від 10 березня 2025 року в справі №613/25/24, якою відхилені доводи касаційної скарги прокурора про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 гривень, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством на момент відшкодування, що узгоджується з нормами ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом не передбачено можливість запровадження Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовуються як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

24 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача Державної казначейської служби України - Ковбаси О.Г. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить виключити Державну казначейську службу України з числа відповідачів по справі, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с. 147-155).

Заперечення обґрунтовані тим, що Державна казначейська служба України, яку за ініціативою позивача залучено до справи в якості відповідача, згідно з своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року в справі

№ 641/4272/19, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, дійшов до висновку, що незалучення до участі у спорах з державою Казначейства чи його територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. У спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган.

Звертає увагу суду, що зі змісту позовної заяви встановлено, що жодної вимоги до Казначейства позивачем не висунуто. Покладення на органи Казначейства повноважень щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду не свідчить, що такі органи мають бути учасниками по кожній судовій справі, де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності прийняття неправомірного рішення, вчинення дій чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватися відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних рішень, дій чи бездіяльності є, як правило відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Зазначає, що дії Казначейства відносно позивача незаконними не визнано. Також, відсутнє судове рішення щодо визнання незаконними дій правоохоронних органів. Отже, судом не встановлено вчинення протиправних дій або бездіяльності відповідачів, що є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення та передумовою настання цивільно-правових наслідків від таких дій. Протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча та процесуальна дія, вчинена відносно позивача, не оскаржувалась та не була визнана незаконною або протиправною, що суперечить вимогам п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури суду».

Вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином, не доведена незаконність їх дій. Позивач не довів наявність самої матеріальної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та понесенням моральних страждань і реальних переживань, на які посилається позивач, так як останнім не надано жодних доказів того, що зазначені страждання виникли внаслідок дій відповідача.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року призначено касаційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_1 за касаційною скаргою прокурора Чернігівської області прокуратури на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року на

19 серпня 2025 року, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є передчасними.

Крім того, при розрахунку відшкодування моральної шкоди, позивач при визначенні періоду перебування його під слідством, не врахував, що особа вважається такою, що перебуває під слідством чи судом з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання законної силу виправдувального вироку суду. Отже, зазначена сума моральної шкоди, яка на думку позивача, має бути стягнена на його користь у розмірі 626 400 гривень не відповідає реальним обставинам справи та принципам поміркованості та розумності.

30 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача Чернігівської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого у повному обсязі не визнають позовні вимоги, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи належних доказів незаконності рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, прокуратури, недоведеністю факту заподіяння шкоди позивачу та причинного зв`язку між ними, необґрунтованості розміру моральної шкоди та підстав для її стягнення

(а.с. 173-177).

Заперечення обґрунтовані тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані незаконним, на думку позивача, кримінальним переслідуванням. У зв`язку з чим, на підставі ст. 56 Конституції України,

статей 2, 15, 16, 23, 11,67, 1176 ЦК України, статей 1, 2, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач вважає наявні підстави для стягнення на його користь моральної шкоди.

Разом з цим, вказані нормативно-правові акти не містять у собі беззаперечних підстав для відшкодування шкоди позивачу, їх наявність має бути доведена у суді.

Право на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відтак, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає така шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір та якими доказами це підтверджується

(п. 4 постанови Пленуму).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 цієї постанови, обов`язковому доведенню у суді підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача та причинний зв`язок між ними.

Здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях, прокурори діяли в межах повноважень відповідно до діючого законодавства.

Зазначає, що втручання у конституційні права ОСОБА_1 було мінімальним, об`єктивно необхідним для забезпечення виконання завдань кримінального процесу. Проведені у провадженні слідчі (розшукові) дії та прийняті рішення зумовлені вимогами кримінального процесуального закону щодо забезпечення органом розслідування швидкого, повного та неупередженого розслідування. Переважна більшість з них проведені без участі позивача, за його участі було лише повідомлення про підозру, допит та ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, що не було для нього надмірним тягарем.

Крім того, більшість процесуальних дій слідчим виконано на підставі ухвал суду, що виключає неправомірність дій органу досудового розслідування.

Законом установлено єдиний допустимий вид доказів протиправності рішень, дій або бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури - обвинувальний вирок або інше рішення суду про це, позивачем не доведено протиправність рішень, дій або бездіяльності відповідачів.

При цьому, інші докази не підтверджують факт протиправності та мають не прийматися судом до уваги як недопустимі докази (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

За таких обставин, є безпідставними доводи позивача про завдання йому моральної шкоди протиправними діями або бездіяльністю працівників прокуратури, оскільки будь-які дії прокурорів такими не визнавались судом та не скасовувались.

Позивачем не підтверджено наявність у діянні відповідачів складу цивільно-правового порушення та не надано до суду доказів тому, що проведенням досудового розслідування заподіяно моральну шкоду.

Стороною позивача невірно визначено період кримінального переслідування та обраховано, у випадку підтвердження заподіяння моральної шкоди, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування.

Крім того, сторона позивача вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у зв`язку з проведенням негласних слідчих розшукових дій з 20 квітня 2017 року по 26 лютого 2018 року за 10 місяців 06 днів, яку обраховано у сумі 81 600 гривень.

Обласна прокуратура не погоджується з таким періодом та вважає, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з дати оголошення про підозру до винесення ухвали Чернігівським апеляційним судом, яким виправдувальний вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 вересня 2019 року набрав законної сили, тобто з 07 березня 2018 року по 13 жовтня 2020 року, що складає 2 роки 7 місяців 6 днів.

З огляду на викладене, розмір моральної шкоди в сумі 626 400 гривень є необґрунтованим та призведе до збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету, що є неприпустимим.

Матеріалами справи не доведено зміну у життєвих та суспільних стосунках позивача. Прийняття виправдувального вироку є результатом реалізації принципу змагальності, встановленого ст. 22 КПК України, а не наслідком незаконних дій під час досудового розслідування.

Таким чином, стороною позивача не наведено жодних доказів в обґрунтування моральної шкоди, не зрозуміло, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, у тому числі, якими саме діями спричинено моральну шкоду, діями якої саме службової особи спричинено моральну шкоду.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 09 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник позивача зазначив, що слідчі поліції проводили досудове розслідування по заздалегідь спланованому працівниками УЗЕ сценарію після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

ч. 3 ст. 368 КК України, тобто явно завищеній кваліфікації начебто тяжкого злочину, що в подальшому перекваліфікований на нетяжкий. Наслідком стало незаконне проведення більше 10 місяців широкого комплексу негласних слідчих (розшукових) дій, результати яких суди визнали недопустимими, як і незаконне обмеження конвенційних та конституційних прав позивача і всі результати досудового розслідування через провокацію злочину. Відзив ГУНП в Чернігівській області не подавали, отже погодились з позовом. Відзиви прокурора і казначейства є суперечливими. Крім того, позиція прокуратури є суперечливою, оскілки одночасно просить відмовити у задоволенні позову та зменшити період відшкодування з 07 березня

2018 року по 13 жовтня 2020 року, який фактично визнає.

Позивач зазначив, що внаслідок безпідставного порушення відносно нього кримінального провадження, незаконного проведення через це процесуальних дій, що обмежують та порушують права та свободи громадян, підтримання більше 7 років в суді необґрунтованого обвинувачення у корупційному злочині, він зазнав моральної шкоди, яка виразилась у порушення нормальних життєвих зв 'язків, погіршення стосунків з людьми, в першу чергу співробітникам і клієнтами по роботі, очорнило та принизило в їх очах, зіпсувало репутацію.

Представник відповідача Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнав, посилаючись на пояснення, надані у відзиві. Додатково зазначив, що казначейство не є учасником спірних правовідносин. Щодо стягнення моральної шкоди не встановлено факту бездіяльності чи неправомірних дій відповідача, немає причинно-наслідкового зв`язку.

Прокурор просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначив, що позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди та підстави її стягнення, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями прокуратури та шкодою. Запобіжний захід, який би обмежував права і свободи позивача, не застосовувався.

Представник відповідача ГУНП в Чернігівській області у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подавав.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до повідомлення про підозру від 07 березня 2018 року, слідчим слідчого управління ГУНП Тимофєєвим А.О. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України (а.с.12-15).

17 липня 2018 року слідчим слідчого управління ГУНП в Чернігівській області Корінь Ю.Л. складено обвинувальний акт, погоджений прокурором прокуратури Чернігівської області Домашенком Ю.М., у кримінальному провадженні № 0001065 щодо ОСОБА_1 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України (а.с. 15-21).

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від

05 червня 2019 року позивача виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України (а.с. 44-59).

Відповідно до вказаного вироку суд визнав недопустимими докази, одержані в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій та констатував, що мала місце провокацію ОСОБА_1 на вчинення злочину.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 червня

2019 року залишено без зміни (а.с. 60-74).

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від

23 червня 2021 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 75-103).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року залишено без зміни (а.с. 104-115).

ІV. Норми права, які застосував суд, та оцінка аргументів сторін.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені

ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з п. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини 5, 6 ст.4 вказаного Закону).

Згідно з положеннями ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №686/23731/15-ц у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення виправдувального вироку, свідчить про незаконність повідомлення

ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, і є достатньою підставою для отримання компенсації від держави у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Отже, незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності завдали позивачу значної моральної втрати, призвели до тривалого істотного порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя - необхідності постійного зосередження на цій проблемі, що обумовлювало залучення значних душевних, фізичних і матеріальних ресурсів, що обмежувало реалізацію життєвих планів.

Судом встановлено, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з дати оголошення про підозру 07 березня 2018 року до винесення ухвали Київського апеляційного суду 16 вересня 2024 року, відповідно до якої виправдувальний вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2019 року залишено без змін і він набрав законної сили, тому саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 07 березня 2018 року по 16 вересня 2024 року, що складає 78 місяців 09 днів.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2025 року визначено у сумі

8 000 гривень.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який регулює спірні правовідносини передбачає визначення моральної шкоди у кратному співвідношенні саме з мінімальною заробітною платою, у розмірі установленому законодавством на момент розгляду справи судом.

Таким чином, виходячи із загального часу перебування позивача під слідством і судом та розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць, гарантований законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 626 400 ((78х8000)+9х8000/30).

Щодо доводів прокурора про те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, то вони не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

З урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи. суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З приводу доводів представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі

№ 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від

18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд дійшов до висновку про задоволення позову та стягнення з державного бюджету України на користь позивача 626 400 гривень на відшкодування моральної шкоди.

V. Розподіл судових витрат по справі.

Оскільки згідно з п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подачу позовів даної категорії судовий збір не справляється, а тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, та керуючись статтями 19, 56 Конституції України, статтями 2, 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, статтями 16, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 626 400 гривень на відшкодування моральної шкоди.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Державна казначейська служба України (01601, м. Київ,

вул. Бастіонна, 6, ел. пошта , )

Відповідач: Чернігівська обласна прокуратура (14000, м. Чернігів,

вул. Князя Чорного, 9, ел. пошта , )

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, (адреса: 14000, м. Чернігів, просп. Перемоги, буд. 74, , ел. пошта , ЄДРПОУ 4010865)

Суддя Р.М. Топіха