Справа № 462/9728/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2025 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Свищо В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати з володіння відповідачки на його користь земельну ділянку, загальною площею 0,15 га кв.м., кадастровий номер :05:002:0036, розташовану у АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що спірна земельна ділянка належить йому, оскільки він придбав 20 вересня 2023 року на електронних торгах житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., який розташований на вказаній ділянці, та яка була надана для обслуговування вказаного будинку. У статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України відображений принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. У разі наявності в особи права власності на об`єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних відносин щодо цієї ділянки. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Представник відповідачка адвокат Мацієвська А.І. подала до суду письмовий відзив, у якому проти позову заперечила, покликаючись на те, що 30 вересня 2010 року між бабцею відповідачки ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., діяв ОСОБА_6 , та відповідачкою, був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений вказаним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 2644, відповідно до умов якого дарувальник подарувала відповідачці земельну ділянку, площею 0,1500 га, яка розташована на території Рудненської селищної ради Львівської області у АДРЕСА_1 . Вказаний договір недійсним не визнавався. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /а.с.75-79/.

Представник позивача адвокат Гельо С.Б. подав до суду відповідь на відзив, в якій навів доводи аналогічні доводам, які зазначені у позові /а.с.81,82/.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

Представник відповідачки у судовому засіданні проти позову заперечила, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить у задоволені позову відмовити.

Рух справи у суді.

30 грудня 2024 року ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання /а.с.42/.

27 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду /а.с.102 /.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, 30 вересня 2010 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 , був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений вказаним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 2640, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_5 подарувала відповідачці житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м. /а.с.18/.

Також, 30 вересня 2010 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 , був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений вказаним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 2644, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_5 подарувала відповідачці земельну ділянку, площею 0,1500 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Рудненської селищної ради Львівської області у АДРЕСА_1 , надану дарувальнику для обслуговування житлового будинку /а.с.19/.

10 січня 2019 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/3210/13-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталія Павлівна про визнання недійсними довіреності т договору дарування і скасування реєстрації права власності ухвалено: позов задовольнити: визнати недійсною довіреність від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстровану в реєстрі за № 2508; визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2010 року між ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_6 згідно довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстрований в реєстрі за №2640; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 19.10.2010 року /а.с.23-26/.

Вказане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року постановою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року та постановою Верховного суду від 24 березня 2020 року залишено без змін /а.с.27-32/.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 20 січня 2020 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №4-13, ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с.20/.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 347333050 від 20 вересня 2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., належить на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 2594 від 20 вересня 2023 року позивачу ОСОБА_3 /а.с.11/.

Зі свідоцтва серії НОМЕР_1 від 20 вересня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., вартістю 1999400 грн., що раніше належав ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2020 року за реєстровим № 3-1277 /а.с.10/.

Разом з тим, вищевказаний договір дарування земельної ділянки від 30 вересня 2010 року у судовому засіданні недійсним не визнавався.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-024 від 24 лютого 2024 року відповідачці ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,15 га з кадастровим номером :05:002:0036, що знаходиться АДРЕСА_1 , підставою для виникнення права слугував цивільно-правовий договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2644 /а.с.12-17/.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14 (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статей 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статтях 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником у випадках порушення його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; б) юридично - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо суд встановить, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16 (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (пункти 38, 39, 57), від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2)), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 211), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,15 га кв.м., кадастровий номер :05:002:0036, яка надавалася для обслуговування вказаного будинку.

Станом на час придбання ОСОБА_3 нерухомого майна будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з електронних торгів та здійснення 20 вересня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбройсійчуком Л.В. реєстрації за позивачем права власності на вказаний будинок, земельна ділянка з кадастровим номером, площею 0,15 га, була зареєстрована на праві власності за відповідачкою ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції чинній, як на момент вступу рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року у справі № 462/3210/13-ц в законну силу) було передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частина перша статті 377 ЦК України (в редакції чинній на момент вступу рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року у справі № 462/3210/13-ц в законну силу) передбачала перехід до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, права власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На момент набуття права власності позивачем на житловий будинок стаття 377 ЦК України передбачає, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

У статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України відображений принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку.

У разі наявності в особи права власності на об`єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних відносин щодо цієї ділянки (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19).

Таким чином, ОСОБА_4 не може вважатися особою, яка правомірно володіє на праві власності та користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку площею 0,15 га, яке виникло на підставі договору дарування від 30 вересня 2010 року, припинилося на підставі статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України з моменту набуття права власності ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на вказаній земельній ділянці.

У той же час, у позивача ОСОБА_3 виникло право на спірну ділянку з моменту придбання ним на електронних торгах вказаного будинку.

Суд вважає недопустимою таку ситуацію, за якої право власності на будинок належить покупцю, а право на земельну ділянку залишається за іншою особою, яка до того ж діє недобросовісно.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 29 травня 2024 року у справ № 501/2318/22.

Висновки суду.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а відтак, спірна земельна ділянка підлягає витребування з незаконного володіння відповідачки на користь позивача.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що суд задовільнив позов у повному обсязі, судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 3120,00 грн підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Керуючись статтям 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки задовольнити.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,15 га кв.м., кадастровий номер :05:002:0036, розташовану у АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3120 гривень 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду Львівської області.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ; РНОКП: НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення складаний 09 травня 2025 року.

Суддя:

Оригінал рішення.