КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4906/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сінькової Юлії Костянтинівни на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року в складі судді Новака Р.В. про забезпечення зустрічного позову,

встановив:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

01.11.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Діхтяренко О. М. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, який ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року було прийнято до провадження суду.

Одночасно подано заву про забезпечення прозову, в якій зазначив, що частиною зустрічного позову є вимоги про:

- визнання договору дарування від 08.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О. В. за реєстровим №1784 удаваним і таким, що укладений з метою приховати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ;

- визнання договору дарування від 24.12.2021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О. В. за реєстровим №1924 удаваним і таким, що укладений з метою приховати договір купівлі-продажу приміщення №3, загальною площею 6,4 кв.м., літ. А, поверх- підвал, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнання договору дарування від 08.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О. В. за реєстровим №1788 удаваним і таким, що укладений з метою приховати договір купівлі-продажу машиномісця №2/1, загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , гараж 2/1;

- визнання договору дарування від 08.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О. В. за реєстровим №1786 удаваним і таким, що укладений з метою приховати договір купівлі - продажу машиномісця №2, загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В позовній заяві позивач посилається на те, що вказані договори дарування були укладені з метою приховання договорів купівлі-продажу та ухилення відповідача визнавати такі об`єкти нерухомості спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначає, що між сторонами договорів дарування, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відсутні будь-які родинні стосунки чи дружні зв`язки, ОСОБА_3 є ФОП, здійснює господарську діяльність у сфері організації будівництва будівель, займається реалізацією продажу об`єктів нерухомого майна, в які інвестує на початку їх будівництва. Згідно листування між ріелтором та ОСОБА_3 , остання дійсно продала ОСОБА_1 квартири, приміщення та машиномісця, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , укладаючи договір дарування з ним.

На день подання позову дане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 , під забороною або арештом не знаходиться, що надає можливість відчужити майно іншим особам, подарувати родичам та іншим особам та не допускати позивача до цих об`єктів.

Враховуючи те, що предметом спору є поділ майна подружжя, яке зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом забезпечення позову буде накласти арешт на це спільне майно.

З огляду на викладе просив накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення №3, загальною площею 6,4 кв.м., літ. А, поверх- підвал, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; машиномісце №2/1, загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Діхтяренко О.М. про забезпечення зустрічного позову задоволено.

Накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення № 3, загальною площею 6,4 кв.м., літ. А, поверх - підвал, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; машиномісце № 2/1, загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції вважав, що неприйняття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

28.11.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Сінькова Ю. К. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Посилається на те, що про перебування в провадженні суду клопотання про забезпечення зустрічного позову сторона позивача за основним позовом не знала та не була повідомлена судом про її розгляд.

Заява про забезпечення позову та оскаржувана ухвала суду не містять жодних аргументів та доказів, на підставі яких можливо було б зробити висновок про обґрунтованість припущення про існування ризиків, передбачених частиною другою статті 149 ЦПК України.

Відповідачем за зустрічним позовом не вчинялись і не вчиняються жодні дії, спрямовані на утруднення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову.

Навпроти, позовні вимоги зустрічної позовної заяви не містять вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на обтяжене ухвалою суду нерухоме майно.

ОСОБА_2 просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане нерухоме майно та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію в розмірі 6 453 871,63 грн.

Отже, підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не вбачається та суперечить вимогам ЦПК України.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Діхтяренко О.М. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сінькова Ю. К. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом завчасно та належним чином.

Адвокат Сінькова Ю. К. 02.05.2025 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи з тих підстав, що у неї виникла необхідність виїхати в день засідання до міста Харкова, що пов`язано з необхідністю прийняти участь в іншому судовому засіданні 06 травня 2025 року о 14.00 год. в Господарському суді Харківської області.

З огляду на те, що про призначення судового засідання в даній справі представник ОСОБА_1 - адвокат Сінькова Ю. К. була обізнана починаючи з 14.04.2025 (судова повістка-повідомлення доставлено до електронного кабінету адвоката), апеляційний розгляд в даній справи було призначено ухвалою від 18 березня 2025 року, тобто раніше, ніж було призначено судове засідання Господарським судом Харківської області - 01 травня 2025 року, представник розпорядилась своїм правом взяти участь в судовому засіданні саме в господарському суді, доказів поважності причин неявки позивача ОСОБА_1 в судове засідання надано не було, а тому апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача та його представника.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункти 1, 10 частини першої статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина перша статті 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 212/4159/23, провадження № 61-1837св24; від 21 серпня 2024 року у справі № 757/37408/23, провадження № 61-2365св24; від 25 липня 2024 року у справі № 565/1607/23, провадження № 61-2438св24; від 29 травня 2024 року у справі № 757/67718/21, провадження № 61-4863св23).

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, провадження № 14-88цс20).

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 361/8953/21 (провадження № 61-8786св23) зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729сцс19) виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору. Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 755/12931/23, провадження № 61-16704св23; від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23, провадження № 61-5451св24).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) вказано, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно (грошові кошти) лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі, яка переглядається, предметом спору, є, зокрема, визнання недійсними договорів дарування: кватири №30, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; приміщення №3, загальною площею 6,4 кв.м., літ. А, поверх- підвал, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; машиномісця №2/1, загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 13,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , гараж, власником якого є ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 вважає що вказані об`єкти нерухомого майна були придбані під час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя та підлягають врахуванню під час вирішення спору про поділу майна подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції, внаслідок застосування заходів забезпечення позову правомірно наклав арешт на спірне нерухоме майно, оскільки договори, на підставі яких набувалось вказане майно у власність, ОСОБА_2 просить визнати недійсними, а вартість вказаного майна врахувати під час поділу.

Перевіривши наявність спору між сторонами та установивши, що існує загроза відчуження спірного нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на вказані об`єкти нерухомого майна, що є співмірним заходом забезпечення позовних вимог у межах існуючого між сторонами спору.

Суд враховує, що без вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно, що в свою чергу може вплинути на можливість стягнути з нього грошової компенсації в розмірі 6 453 871,63 грн.

Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження його майнових прав, оскільки спірне нерухоме майно залишається в його володінні та користуванні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сінькової Юлії Костянтинівни залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.05.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук