Справа № 524/3134/25
Провадження №2/524/3739/25
06.05.2025 року місто Кременчук
Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі
головуючого судді Мельник Н.П.,
з участю секретаря судових засідань Стешиної В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
17.03.2025 до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ДП «Укрспирт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2024 по 27.02.2025.
У обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 02.08.2016 по 26.08.2024 перебував у трудових відносинах із ДП «Укрспирт». 26.08.2024 звільнений відповідно до наказу від 26.08.2024 № 147-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Виплата всіх належних сум у день звільнення та по даний час відповідачем не проведена.
Згідно ст. 117 КЗпП України за його підрахунками середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27.08.2024 по 27.02.2025 становить 198436,00 грн (133 робочих дні х 1492,00 грн - середньоденна заробітна плата), яку і просить стягнути.
19.03.2025 отримана інформація з Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання позивача, оскільки у позові ним зазначено про застосування ст. 26 ЦПК України, згідно якої позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
20.03.2025 ухвалою судді відкрите провадження по справі, запропоновано відповідачу подати до суду відзив по суті позовних вимог та всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов.
23.04.2025 у судове засідання з`явився позивач, який підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, не заперечував проти постановлення заочного рішення по справі.
При цьому, посилався на ст. 117 КЗпП України, згідно якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Представник відповідача ДП «Укрспирт» у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.
У судовому засіданні оголошена перерва.
06.05.2025 у судове засідання не з`явились сторони, повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду справи на підставі п.2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи).
Від позивача надійшла суду заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити.
Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ЦПК України (ч. 1 ст. 279 ЦПК України).
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ст. 223 ЦПК України.
Інших заяв, клопотань до суду, у тому числі щодо розгляду справи у режимі відеоконференції, не надходило.
Ухвалою суду від 06.05.2025 постановлено провести заочний розгляд справи.
Відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.
Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).
Так, заслухавши позивача у судовому засіданні 23.04.2025, розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Позивач з 02.08.2016 по 26.08.2024 перебував у трудових відносинах із ДП «Укрспирт» на посаді заступника директора.
26.08.2024 звільнений у зв`язку із скороченням чисельності працівників згідно ст. 44 КЗпП України.
Зазначене стверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 та наказом ДП «Укрспирт» від 26.08.2024 № 147-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Виплата всіх належних сум у день звільнення та день подання позову відповідачем не здійснена.
З інформації, наявної у позові та у Єдиному державному реєстрі судових рішень установлено, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 361/2136/25 від 04.03.2025 відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В ухвалі зазначено, що у лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Укрспирт» на його користь середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 27.08.2024 по 27.02.2025 у розмірі 198436,00 грн. За висновками суду заявлена вимога ОСОБА_1 не відповідає ст. 161 ЦПК України, оскільки у цьому випадку заявник з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України звернувся до суду з вимогою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначивши, що за вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати судом виданий судовий наказ, який перебуває на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання.
Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Ст. ст. 43, 55 Конституції України визначають, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється у першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України (ст. 47 КЗпП України).
Так, з урахуванням зазначеного вище судом установлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивачеві не виплачені належні суми заробітної плати.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено таке. Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
З викладеного слідує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України, та незалежно від відсутності коштів у роботодавця.
Оскільки спір між сторонами судом не встановлений, застосуванню підлягає ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
Щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку працівника за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України, які виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 по справі № 810/451/17 прийшла до таких міркувань:
- умовами застосування ч.1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, передбачених після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З урахуванням не доведення відповідачем, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили або з інших причин, відповідно він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, на яку і посилається позивач у обгрунтування позовних вимог.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Ст. 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).
Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
З довідки відповідача від 07.01.2025 № 1.11-7/1 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1492,00 грн.
За підрахунками позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27.08.2024 по 27.02.2025 становить 198436,00 грн (133 робочих дні за період з 27.08.2024 по 27.02.2025 х 1492,00 грн), з правильністю якого погоджується суд.
Інших обставин судом не встановлено, відповідачем не доведено протилежного та не спростовано позицію позивача.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що до цих правовідносин не підлягає застосуванню принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 27.08.2024 по 27.02.2025 відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
А тому, з урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 27.08.2024 по 27.02.2025 у розмірі, на яку претендує позивач.
Таким чином, відповідальність відповідача перед позивачем за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України становить 198436,00 грн.
Зазначене відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.
Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позову до суду у розмірі 1587,49 грн, пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10 - 13, 18, 76 - 81, 83, 120, 122, 124, 133, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 27.08.2024 по 27.02.2025 у розмірі 198436 грн 00 коп та судовий збір у розмірі 1587 грн 49 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його нескасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя Н.П. Мельник