Провадження № 2/755/1156/25
"23" квітня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого судді - Хромової О.О.
при секретарі - Бовкун М.В.
позивача - ОСОБА_1
розглянувши в загальному позовному провадженні, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації зняти з реєстрації місця проживання/перебування ОСОБА_2 у зв`язку із втратою права користування вказаним житловим приміщенням та вирішити питання про стягнення судових витрат.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_1 є наймачем трикімнатної неприватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідний договір найму укладено із врахуванням складу сім`ї із трьох осіб. Станом на дату звернення до суду у вказаному житлі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (дочка) та ОСОБА_2 (онук). Проте відповідач не є членом сім`ї позивача, ніякого зв`язку із позивачем та її сім`єю не підтримує. У вказаній квартирі відповідач ніколи не проживав, фактично не з`являвся, обов`язків з утримання житла не виконував, плати за комунальні послуги не вносив. Домовленостей з приводу користування та збереження житла між сторонами не існує. За останньою відомою позивачеві інформацією ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується відповідним актом про непроживання особи за місцем реєстрації.
На підставі викладеного та з урахуванням положень статей 9, 71, 72, 107, 108, 116 ЖК України просила позов задовольнити.
В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 27 листопада 2024 року на
27 листопада 2024 року у підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомила додаткову адресу, за якої, імовірно, проживає відповідач, а саме:
Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи - Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у підготовче засідання не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомили.
Підготовче засідання відкладено на 21 січня 2025 року на 12 год. 00 хв.
28 листопада 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.
Зазначено, що спірна квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності, знаходиться в господарському віданні та на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва».
Згідно з копією ордера від 10 лютого 1964 року № 118214 квартира була надана ОСОБА_4 на сім`ю з п`яти осіб: на нього, дружину - ОСОБА_5 , доньку - ОСОБА_6 , доньку - ОСОБА_7 , матір - ОСОБА_8 . Відповідно до пункту 14 Витягу з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 31 липня 1996 року № 507 «Про зміну договору найму» дозволено ЖРЕО змінити договір найму на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_3 , та укласти його з ОСОБА_1 складом сім`ї з трьох осіб у зв`язку з виїздом квартиронаймача ОСОБА_9 . Згідно із відомостями Реєстру територіальної громади міста Києва у спірній квартирі зареєстровано три особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до акту від 17 квітня 2024 року ОСОБА_2 останні 12 місяців за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, сусіди його не бачили, участі в утриманні спірної квартири не брав.
З урахуванням положень статей 71, 72 ЖК України, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, позовна вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, є достатньою для вирішення питання про зняття таких осіб з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, що набрало законної сили.
На підставі викладеного просили ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства, розгляд справи здійснювати без участі представника третьої особи.
Підготовче засідання, призначене на 21 січня 2025 року на 10 год. 00 хв., знято з розгляду у зв`язку тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 20 лютого 2025 року на 10 год. 15 хв.
У підготовче засідання 20 лютого 2025 року сторони не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. Позивач ОСОБА_1
20 лютого 2025 року подала заяву про проведення підготовчого засідання без її участі, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі, що повторно направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «За закінченням терміну зберігання». Конверт з копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою імовірного місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою».
Третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у підготовче засідання представника не направили, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялась належним чином. У письмових поясненнях розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 березня 2025 року на 10 год. 30 хв.
Судове засідання, призначене на 27 березня 2025 року на 10 год. 30 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне судове засідання призначено на 23 квітня 2025 року на 10 год. 30 хв.
У судовому засіданні 23 квітня 2025 року позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково зазначила, що відповідач ніколи не проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі, що неодноразово направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання». Конверт з копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою імовірного місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою».
Третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у судове засідання представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У письмових поясненнях розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача по справі, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків.
До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві 25 березня 1997 року, відповідно до якого ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Києві. Місце проживання з 16 липня 1977 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи також встановлено, що 10 лютого 1964 року на підставі Рішення виконкому Дарницької районної ради від 13 січня 1964 року № 26 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящихся видано ордер на житлове приміщення № 118214 на ім`я ОСОБА_4 на сім`ю, що складається з п`яти осіб на право зайняття трикімнатної квартири площею 46,52 кв. м в квартирі АДРЕСА_4 сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_10 (мати).
Відповідно до довідки від 24 червня 2004 року № 217/3.15, виданої Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім`ї Міністерства юстиції України,
11 лютого 1978 року у відділі запису актів громадянського стану по Дарницькому та Дніпровському районах міста Києва зареєстровано шлюб громадян: ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , актовий запис № 1236. У відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 14 жовтня 1982 року зареєстровано розірвання шлюбу, актовий запис № 182. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: йому - « ОСОБА_12 », їй - « ОСОБА_12 ».
Також з довідки від 24 червня 2004 року, вих. № 4-5/512, виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського районного управління юстиції Київської області, 26 грудня 1982 року у виконкомі Бобрицької сільської ради Броварського району Київської області зареєстровано шлюб ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , актовий запис № 30. У відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції Київської області 12 лютого
1987 року зареєстровано розірвання шлюбу, актовий запис № 252. Прізвища після реєстрації шлюбу присвоєні: йому - « ОСОБА_15 », їй - « ОСОБА_15 ».
Таким чином, судом встановлено, що у зв`язку із укладенням шлюбів позивач змінила прізвище з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_12 », пізніше - з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_15 ».
До матеріалів справи долучено свідоцтво про смерть від 29 листопада 1989 року серії
НОМЕР_2 , видане Дарницьким ЗАГС міста Києва, відповідно до якого ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що в книзі реєстрації актів про смерть вчинено запис № 5411.
Відповідно до Витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 липня 1996 року № 507 «Про зміну договору найму жилих приміщень», розглянувши заяви громадян про зміну договору найму жилих приміщень та пропозиції, подані районною житловою комісією, відповідно до статей 63, 104-106 ЖК України, дозволено ЖРЕО змінити договір найму на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 та укласти його з ОСОБА_1 , складом сім`ї із трьох осіб в зв`язку з виїздом квартиронаймача ОСОБА_9 (пункт 14).
З матеріалів справи також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_9 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві в книзі реєстрації смертей 03 червня 2005 року зроблено відповідний актовий запис № 622 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .
Згідно зі свідоцтвом про народження від 15 травня 2003 року серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що 15 травня 2003 року в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 1049. Батьками зазначені ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .
До матеріалів справи долучено довідку від 15 липня 2011 року № 871 про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення (Ф-4), зазначено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію житлового фонду»: ОСОБА_1 (наймач, 1960 року народження), ОСОБА_17 (син, 1978 року народження), ОСОБА_3 (дочка, 1983 року народження), ОСОБА_2 (онук, ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Таким чином, судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є онуком ОСОБА_1 .
Водночас, відповідно до свідоцтва про смерть від 12 липня 2021 року серії НОМЕР_5 , виданого Виконавчим комітетом Козелецької селищної ради Козелецького району, ОСОБА_17 ,
ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що 12 липня 2021 року складено відповідний актовий запис № 220.
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 17 квітня 2024 року № 110875714, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано три особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 16 липня 1977 року), ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 19 серпня 1985 року) та ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 21 вересня
Поряд з цим, із Акту від 17 квітня 2024 року встановлено, що ОСОБА_2 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , останні 12 місяців за адресою: АДРЕСА_1 , не проживав, його не бачили, участі в утриманні житлового приміщення не брав.
Акт підписано ОСОБА_19 , що проживає за адресою:
АДРЕСА_6 , ОСОБА_20 , що проживає за адресою: АДРЕСА_7 , ОСОБА_21 , що проживає за адресою: АДРЕСА_8 . Підписи засвідчено начальником ЖЕД-411 Вакуленко В.
З розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від
09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» встановлено, що з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» закріплено об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3, в тому числі житлові приміщення у житловому будинку АДРЕСА_9 , про що зазначено у додатку № 1 «Перелік об`єктів житлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації».
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:
1)заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;
2)рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);
3)свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;
4)повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;
5)заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою.
Згідно пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:
1)документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення);
2)документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.
У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями
71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).
Згідно із постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).
В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.
Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не приватизована, тобто відноситься до громадського житлового фонду, позивач є наймачем зазначеної квартири.
Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК Української РСР.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.
Статтею 63 ЖК Української РСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.
В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У постанові Верховного Суду України від 24 січня 2024 року у справі
№ 489/2101/23 зазначено, що «позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються у тому числі актом, складеним сусідами позивачів, відповідно до якого особа не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом».
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту частини другої статті
78 ЦПК України та відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у статті
71 ЖК Української РСР.
Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі.
Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті
32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Разом з тим, як уже зазначалось раніше, відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, серед іншого, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасними та такими, що не відповідають обраному способу захисту, а тому в їх задоволенні слід відмовити, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку.
Що стосується вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Витрати на сплату судового збору підтверджено квитанцією від 07 жовтня 2024 року
№ 9356-7574-6553-7745 про сплату судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, ураховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 41, 55 Конституції України, статтями
6, 16, 182, 317, 319, 383, 386 ЦК України, статтями 9, 58, 61, 63, 64, 71, 72, 107, 150, 156 ЖК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_10 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_10 .

Третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ідентифікаційний код юридичної особи в , адреса місцезнаходження: бульв. Івана Котляревського, буд. 1/1, м. Київ, 02094.

Повне рішення суду виготовлено 05 травня 2025 року.

Суддя О.О. Хромова