Житомирський апеляційний суд
Справа №278/480/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І.В.
Категорія 4 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/480/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Соколівський кар`єр» про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 3 серпня 2015 року він придбав у відповідача гідротехнічну споруду №6, яка розташована на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, за межами населених пунктів, будівель і споруд.

Вказує, що фактично, уклавши договір купівлі-продажу, відповідач відмовляється належним чином оформити цю угоду, внаслідок чого він позбавлений можливості оформити своє право власності на цю гідротехнічну споруду.

Таким чином, просив визнати за ним право власності на нерухоме майно: гідротехнічну споруду, яка розташована на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, за межами населених пунктів, будівель і споруд, №6.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на гідротехнічну споруду дамбу, яка розташована: Житомирська область, Житомирський район, територія Іванівської сільської ради, за межами населених пунктів, будівель і споруд, №6.

В апеляційній скарзі заступник керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області, діючи в інтересах держави в особі Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при розгляді справи суд першої інстанції зазначив про те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу гідротехнічної споруди й цей правочин відповідає дійсній волі сторін та вимогам законодавства.

Водночас, судом не враховано, що договір купівлі-продажу дамби укладено у простій письмовій формі.

Звертає увагу на те, що частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які, дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю або частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

Наголошує на тому, що справу розглянуто за відсутності спору між сторонами, адже відповідач визнав позовні вимоги. Позивачем не доведений факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчення. Більш того, визнання позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості його посвідчити нотаріально.

Суд першої інстанції не з`ясував, чи був відповідач власником спірного об`єкта нерухомості , й, відповідно, чи мав він необхідний обсяг прав на його відчуження.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу гідроспоруда перебувала у власності ПАТ Соколовський кар`єр, що дозволяло останньому здійснити її продаж, адже перебування майна на балансі юридичної особи не є беззаперечною ознакою наявності у цієї юридичної особи права власності на дане майно.

Таким чином, враховуючи відсутність у відповідача належним чином оформлених документів для проведення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Прокурор також вказує, що вказана гідротехнічна споруда розташована на землях водного фонду й законодавцем запроваджено обмеження щодо набуття земель водного фонду у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Станом на час постановлення судом рішення власником земельної ділянки водного фонду, на якій розташована спірна гребля, виступала Житомирська обласна державна адміністрація, яка не була залучена до розгляду справи.

В подальшому, у зв`язку зі змінами земельного законодавства, між Березівською сільською радою та позивачем був укладений договір оренди землі, згідно з яким позивачеві надано в оренду, строком на п`ять років, земельну ділянку площею 16,2000 га ( кадастровий номер :07:002:2279), для рибогосподарських потреб, з розташованим на ній об`єктом водного фонду ставком, площею 12,2980 га, яка знаходиться на території Березівської сільської ради , за межами села Іванівка, Житомирського району Житомирської області.

Вказана земельна ділянка, на якій розташована спірна дамба, перебуває у комунальній власності Березівської сільської ради. Ця гідротехнічна споруда, в силу положень статей 181, 186 ЦК України, частин другої та третьої статті 79 ЗК України, частини першої статті 1 Закону України Про аквакультуру, частини четвертої статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є самостійним об`єктом цивільних прав, а є приналежністю до земельної ділянки водного фонду та водойми із кадастровим номером :07:002:2279.

Оскільки земельні ділянки водного фонду можуть перебувати лише у державній та комунальній власності, позивач не може набути право власності на гідротехнічну споруду дамбу. Набуття позивачем права власності на це нерухоме майно порушує право власника земельної ділянки - Березівської сільської ради, на розпорядження земельною ділянкою, на якій розташована спірна дамба.

Наголошує на тому, що визначений законом правовий статус гідротехнічної споруди як невід`ємної частини штучної водойми ( ставка), передбачає її перебування виключно у комунальній ( державній) власності та виключає можливість її набуття у приватну власність.

Вважає, що позов носить формальний характер, а метою звернення до суду було не визнання права власності ( як наявного), а його набуття, що є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва органами прокуратури інтересів держави у даній справі, прокурор зазначив, що після ознайомлення у вересні 2024 року з матеріалами цієї справи, листом від 8 жовтня 2024 року Березівську сільську раду повідомлено про виявлення вказаного незаконного рішення суду, однак сільською радою не було вжито відповідних заходів з метою відновлення порушеного права власності на спірне нерухоме майно.

Набуття позивачем права власності на гідротехнічну споруду, яка розташована на земельній ділянці комунальної власності, фактично призвело до позбавлення територіальної громади права розпоряджатися земельною ділянкою, на якій такий об`єкт нерухомості розташований, та до набуття позивачем права користування водним об`єктом у позаконкурентний спосіб.

Більше того, гідротехнічна споруда нерозривно пов`язана з водним об`єктом та земельною ділянкою, на якій розташована, і не може бути відокремлена від останніх.

Таким чином, оформлення права власності за фізичною особою на гідротехнічну споруду, розташовану на земельній ділянці водного фонду, призвело до порушень права Березівської сільської ради, оскільки позбавило сільську раду можливості вільно розпоряджатися земельною ділянкою на конкурентних засадах.

Наведене свідчить про порушення інтересів держави, що є підставою для втручання прокурора у спірні правовідносини з метою захисту інтересів територіальної громади, як власника спірного майна.

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі з тих підстав, що прокурор не брав участі у розгляді даної справи в суді першої інстанції, про наявність підстав для подання апеляційної скарги дізнався після ознайомлення з матеріалами справи лише 27 вересня 2024 року, після чого упродовж місяця звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Водночас, пунктом 8 наказу Генерального прокурора України від 28 травня 2015 року ( який був чинним на час винесення Житомирським районним судом Житомирської області вказаного рішення) прокурорів усіх рівнів зобов`язано у межах компетенції забезпечувати, зокрема, своєчасне реагування на незаконні судові рішення та якісну підготовку апеляційних, касаційних скарг. Також прокурорів зобов`язано постійно здійснювати моніторинг розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також отриманої від органів державної влади та органів місцевого самоврядування інформації з цього питання.

Позивач вказує, що, добросовісно виконуючи вимоги галузевих наказів та здійснюючи систематичний моніторинг оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень, прокурор мав можливість виявити зазначене рішення ще у 2017 року й, вважаючи його незаконним, оскаржити в апеляційному порядку у межах присічного строку, який не може бути поновлений.

За відсутності обґрунтованих причин неможливості оскаржити вказане рішення раніше, у встановлені законодавством строки, апеляційну скаргу подано через 8 років з часу набрання цим рішенням законної сили.

Стверджує, що з огляду на положення частини другої статті 358 ЦПК України суд повинен був відмовити у відкритті апеляційного провадження.

Наголошує також на тому, що Березівська сільська рада Житомирського району Житомирської області не є учасником справи та рішення, що оскаржується прокурором, жодним чином не порушує права сільської ради. Відтак, відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Березівської сільської ради у даній справі.

Вважає, що прокурором не врахована та обставина, що на час прийняття рішення, що оскаржується, земельна ділянка під водним об`єктом, на якій розташована спірна гідротехнічна споруда, перебувала не у комунальній, а в державній власності.

З дня набрання чинності Законом України від 28 квітня 2021 року №1423-ІХ) територіальні громади набули право розпоряджатися водними об`єктами, які розташовані на землях комунальної власності, шляхом передачі відповідної земельної ділянки в оренду відповідно до вимог законодавства.

Згідно зі статтею 17 ЗК України ( в редакції, чинній на 1 березня 2016 року), до повноважень місцевих державних адміністрацій належало розпорядження землями державної власності в межах, визначених ЗК України.

Березівська сільська рада набула право розпоряджатися спірною земельною ділянкою лише 26 грудня 2022 року, тобто через майже 6 років після прийняття Житомирським районним судом Житомирської області вказаного рішення.

Таким чином, на час вирішення даного спору ні інтереси Іванівської сільської ради, ані інтереси Березівської сільської ради, як її правонаступника, жодним чином не були порушені.

Позивач також наголошує на тому, що спірна гідротехнічна споруда ніколи не перебувала й досі не перебуває на балансі органу місцевого самоврядування. Вказана дамба придбана ним у ПАТ Соколовський кар`єр.

Таким чином, вважає, що апеляційне провадження у справі слід закрити згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вкотре наголосив на відсутності порушень прав Іванівської сільської ради та її правонаступника Березівської сільради, а також вказав на відсутність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави у спірних правовідносинах.

Право комунальної власності на земельну ділянку, площею 16,2000 га, з кадастровим номером :07:002:2279, зареєстроване за Березівською сільською радою лише 26 грудня 2022 року. Отже, на час придбання ним спірної гідротехнічної споруди Березівська сільська рада не мала жодних повноважень щодо розпорядження об`єктами водного фонду.

Наголошує на тому, що він є добросовісним набувачем гідротехнічної споруди, яка не може бути витребувана у нього. При цьому, звертає увагу на критерії, застосовані у численній практиці ЄСПЛ, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід ( втручання в право на мирне володіння майно) пропорційним визначеним цілям.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 наголошував на тому, що придбав у ПАТ Соколівський кар`єр гідротехнічну споруду дамбу ( інвентарний номер 791), яка розташована по вул. Соколова Гора, за межами населених пунктів, на землях Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області. На підтвердження цієї обставини він надав суду копію договору купівлі-продажу, укладеного між ним та відповідачем 3 серпня 2015 року, у простій письмовій формі, а також акт приймання-передачі цього нерухомого майна від 3 серпня 2015 року.

До позовної заяви також долучено лист відповідача №91 від 30 березня 2015 року, зі змісту якого вбачається, у постійному користуванні Соколівського кар`єру перебувала дамба. У подальшому було створено ВАТ «Соколівський кар`єр», шляхом перетворення державного підприємства Соколівський кар`єр. Згідно з наказом регіонального відділення ФДМ від 27 червня 1995 року всі основні засоби, у тому числі й дамба, були передані на баланс ВАТ Соколівський кар`єр, правонаступником якого є ПАТ «Соколівський кар`єр». Станом на 30 березня 2015 року дамба перебувала на балансі ПАТ Соколівський кар`єр під інвентарним номером 791.

Рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 16 квітня 2015 року №18 гідротехнічній споруді дамбі, яка перебувала на балансі ПАТ «Соколівський кар`єр» й розташована на території Іванівської сільської ради, присвоєно юридичну адресу: Житомирська область, Житомирський район, територія Іванівської сільської ради, за межами населених пунктів будівель та споруд №6.

Листом від 27 квітня 2015 року Іванівська сільська рада повідомила про те, що об`єкт нерухомого майна №6, розташований в районі вул. Соколова Гора, за межами населених пунктів, на землях Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вказану дамбу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення ( можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав та інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право ( інтерес), і чи це право ( інтерес) порушено відповідачем.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час судового спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 1 ВК України водний об`єкт це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води ( море, лиман, річка, струмок, водосховище, ставок, канал ( крім каналу на зрошувальних та осушувальних системах), а також водоносний горизонт).

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За змістом статей 83,84 ЗК України до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої ( головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки ( частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статей 186,190,316 ЦК України право власності особи виникає на окрему, самостійну річ. Отже, розглядаючи відповідні спори, суди мають враховувати, що приналежність головної речі не може бути окремим об`єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України Про аквакультуру ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми ( гідротехнічні споруди) об`єкти нерухомого майна ( земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами ( підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

Отже, незалежно від цільового призначення будь-яка гідротехнічна споруда це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для управління водними ресурсами, керування об`єктом водного фонду та запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою, ніж обслуговування водного об`єкта, є неможливим, оскільки вона є приналежністю до водного об`єкта, а не самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі №903/906/16 вказано, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним ( окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт.

Матеріали справи свідчать, що спірна дамба розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :07:002:2279, яка на даний час перебуває у комунальній власності Березівської сільської ради.

Станом на час постановлення судом рішення у даній справі вказана земельна ділянка перебувала у державній власності. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин від 28 квітня 2021 року, який набрав чинності 27 травня 2021 року, розділ Х ЗК України доповнено положеннями про те, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування ( у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і території природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного ( обов`язкового відселення) території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

На підставі вказаного Закону 2 квітня 2024 року за Березівською сільською радою Житомирського району Житомирської області було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 16,2 га, з кадастровим номером :07:002:2279

25 квітня 2016 року за позивачем було зареєстроване право власності на гідротехнічну споруду дамбу, загальною площею 21,5 кв.м.

1 січня 2024 року між Березівскою сільською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, згідно з яким позивачеві в оренду, строком на п`ять років, передано земельну ділянку, загальною площею 16,2000 га ( кадастровий номер :07:002:2279) у комплексі з розташованим на ній водним об`єктом ставком, площею 12,2980 га, яка розташована на території Березівської сільської ради, за межами села Іванівка Житомирського району Житомирської області та призначена для рибогосподарських потреб. На вказаній земельній ділянці розташована гребля та водоскидна споруда.

Паспорт вказаного водного об`єкта ставка, площею 12,2980 га, на якому розташована спірна гідротехнічна споруда, був розроблений Басейновим управлінням водних ресурсів річки Прип`ять на замовлення Житомирської обласної державної адміністрації та погоджений Державним агентством водних ресурсів України 24 березня 2020 року.

Листом від 9 жовтня 2024 року Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять повідомило Житомирську окружну прокуратуру про те, що режим роботи на даний водний об`єкт в 2024 році не встановлювався та не видавався.

Отже, матеріали справи свідчать, що спірна дамба розташована на земельній ділянці водного фонду на території Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ця гідротехнічна споруда є нерухомою річчю й нерозривно пов`язана з об`єктом водного фонду й не може бути відокремлена від нього. Існування ставка на земельній ділянці водного фонду забезпечується гідротехнічною спорудою - дамбою, яка в силу статей 187,188 ЦК України є приналежністю та складовою головної речі водного об`єкта ( ставка), відтак не може перебувати у приватній власності фізичних осіб, крім випадків, визначених законом.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки у спірних правовідносинах беззаперечно порушуються права Березівської сільської ради Житомирського району, на території якої розташований водний об`єкт зі спірною дамбою. Набуття позивачем права власності на вказану дамбу, яка розташована на земельній ділянці комунальної форми власності, призвело до позбавлення територіальної громади можливості розпоряджатися цією земельною ділянкою та до набуття позивачем права користування даною земельною ділянкою у спосіб, не передбачений законом.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Соколівський кар`єр» про визнання права власності на гідротехнічну споруду.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Житомирської окружної прокуратури 2850 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: