КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7113/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 361/3764/24

28 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Каращука Юрія Ігоровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 11 червня 2017 року невідомою особою від його імені з Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір позики № 637770425. Про зазначений договір йому не було відомо поки працівники Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» не почали вимагати від нього сплати заборгованості за кредитним договором. Після звернення до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» йому стало відомо про наявність договору позики № 637770425 від 11 червня 2017 року, право вимоги за яким перейшло до третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».

Зазначав, що вказаного договору з відповідачем він не укладав, кредитних коштів не отримував. У зв`язку із систематичними погрозами зі сторони кредитора він був вимушений звернутися до правоохороних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, проте відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою внесені не були.

Посилаючись на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір позики № 637770425 від 11 червня 2017 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» про визнання кредитного договору недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Каращук Юрій Ігорович подав апеляційну скаргу в загальному порядку, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2024 року по справі № 757/16725/24-ц та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та визнання недійсним договору позики № 637770425 від 11.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу у розмірі 25 000 грн та судового збору.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи та наявні докази, а також не надав їм об`єктивної оцінки, чим допустив формальне ставлення до вирішення справи.

Зазначає, що позивач договір не підписував та фактично кошти за вказаним договором не отримував, а стороною відповідача зазначені твердження належними доказами не спростовані, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки цьому факту.

Вважає, що наведені відповідачем аргументи та доводи не свідчать про належне укладення між сторонами кредитного договору, перерахування грошових коштів саме позивачу та виникнення у позивача перед кредитором обов`язку за цим договором.

Сторона позивача вважає, що підписання цього договору нібито позивачем є результатом шахрайських дій третіх осіб.

Звертає увагу суду на те, що в самому договорі позики в розділі «реквізити та підписи сторін» не зазначено ні номеру телефонупозичальника, ні його електронної адреси, хоча ця інформація повинна була бути відомою кредитору, адже без неї неможливо було б підписати договір. Натомість відсутність цієї інформації в договорі, як і відсутність чітко вказаного номеру рахунку для перерахування кредитних коштів, дають всі підстави вважати, що відсутність інформації є навмисним фактором, з метою приховування даних особи, яка насправді уклала оспорюваний договір від імені позивача і отримала згідно нього грошові кошти.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги і той факт, що позивач жодних грошових коштів від відповідача не отримував, а відповідачем не доведено перерахування на рахунок позивача кредитних коштів.

З метою доведення факту неотримання грошових коштів позивачем, адвокатом Каращуком Ю.І., як представником позивача, 16січня 2025 року скеровано до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», та до третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал», адвокатські запити, з метою з`ясування інформації про те, на який банківський рахунок було перераховано суму кредиту згідно договору позики № 637770425 від 11.06.2017 року, кому такий рахунок належить та отримання копій підтверджуючих це документів, а також отримання інформації про контактний номер телефону та адресу електронної пошти, яка використовувалась для входу в особистий кабінет та отримання смс-повідомлень з метою оформлення оспорюваного договору позики.

Станом на дату подання даної апеляційної скарги відповіді від відповідача та третьої особи не отримано.

Крім того, згідно Виписки з AT КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDN0261 від 10.09.2013 року за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, Виписки з AT КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC9 від 12.12.2014 року за період 01.01.2017 - 31.12.2017, Виписки з AT «АКЦЕНТ-БАНК» по рахунку НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) за період з 01.04.2017 по 31.12.2017, які належать позивачу, встановлено, що ні 11.06.2017 року, ні в інший день, на жоден з вказаних рахунків не було зараховано від відповідача грошові кошти у розмірі 3 000 грн, які є сумою кредиту згідно оспорюваного договору позики.

Вказані виписки не були долучені до справи під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки отримані вже після постановлення рішення суду.

Про те, що рішення Печерського районного суду м. Києва у даній справі є необ`єктивним, необгрунтованим та винесеним без врахування всіх доказів та обставин справи свідчить і те, що судом першої інстанції в основу висновків покладені обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору від 30 листопада 2020 року, а також інші підстави позову, тоді як 30 листопада 2020 року жоден кредитний договір між сторонами не укладався і позивач ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи не стверджував про те, що відповідач скористався його необізнаністю, порушив імперативні вимоги закону та не надав повної, всебічної, об`єктивної, достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням.

В окремо поданому клопотанні від 12 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Каращук Юрій Ігорович просить долучити до матеріалів справи № 757/16725/24-ц відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю«Манівео швидка фінансова допомога» 477-12/2025 від 22.01.2025 року та відповідь Акціонерного товариства «Універсал Банк» від 28.01.2025 року № БТ/Е-490 та дослідити вказані докази та визнати причини та обставини неподання вказаних доказів до суду - поважними, так як ці докази не могли бути подані раніше з незалежних від позивача причин, оскільки вони отримані вже після скерування апеляційної скарги до суду.

Зазначає, що з відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» встановлено, що перерахування грошових коштів на поточний рахунок відбувалось за допомогою реквізитів банківської картки № НОМЕР_8, яка була зазначена у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 11.06.2017року, згідно оспорюваного договору позики № 637770425 від 11.06.2017 року.

Банківська картка № НОМЕР_8, яка була зазначена у Заявці на отримання грошових коштів в кредит згідно оспорюваного договору позики № 637770425 від 11.06.2017року, емітувалась Акціонерним товариством «Універсал Банк» . Однак дана банківська карта не належить позивачу.

З метою підтвердження того, що вказана банківська картка не належить ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» скеровано адвокатський запит.

Згідно відповіді Акціонерним товариством «Універсал Банк» встановлено: «Карта НОМЕР_8 не була емітована на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві«Універсал Банк» .

Водночас, надати інформацію кому насправді належала дана банківська карта, не є можливим, оскільки такі дані становлять банківську таємницю.

Додаткові докази та наявна інформація вкотре доводять, що позивач не укладав оспорюваного договору позики № 637770425 від 11.06.2017 року, грошових коштів згідно нього не отримував, а тому наявні підстави для визнання даного договору недійсним.

У клопотанні від 12 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Каращук Юрій Ігорович просить суд витребувати у Акціонерного товариства «Універсал Банк» (Код , адреса: 04082, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, телефон: , е-mail: ) інформацію про те, кому належить банківська картка, маска картки № НОМЕР_8 (дійсна до 01/2020), посилаючись на те, що з метою отримання інформації, кому насправді була перерахована сума кредиту згідно оспорюваного договору позики № 637770425 від 11.06.2017 року, сторона позивача заявляє дане клопотання про витребування доказів.

Вважає, що витребування вказаних доказів та інформації має важливе значення для вирішення даної справи та вкотре підтвердить те, що позивач грошові кошти не отримував.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

26 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Каращук Юрій Ігорович подав заяву про закриття провадження у справі, в якій просить суд скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2024 року по справі № 757/16725/24-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал», про визнання кредитного договору недійсним; закрити провадження у справі № 757/16725/24-ц на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору; повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) 1 816, 80 грн судового збору, сплаченого згідно квитанції від 12.02.2025року.

В обгрунтування доводів заяви зазначає, що відповідач у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» повністю визнало позовні вимоги ОСОБА_1 внаслідок чого 13.03.2025 року видано довідку про те, що заборгованість за кредитним договором № 637770425 від 11.06.2017 року (який і є предметом спору у даній справі) відсутня у зв`язку з повним анулюванням вказаного кредитного договору в односторонньому порядку, як такого, який між сторонами не укладався, а також повного списання заборгованості згідно бухгалтерського обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідну інформацію по кредитному договору № 637770425 від 11.06.2017 року на ім`я ОСОБА_4 а було видалено з Бюро кредитних історій.

Додатково Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» ініціювало повернення права вимоги від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» з підстав анулювання кредитного договору. 12.03.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» підписано Акт повернення права вимоги до договору факторингу № 05-07 від 05.07.2017 року (Реєстр прав вимог № 2 від 29.08.2017).

Тобто, наразі Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» визнало позовні вимоги, самостійно анулювало спірний кредитний договір і будь - яких фінансових, майнових претензій до ОСОБА_5 не має. Тож позовні вимоги в межах даної справи фактично виконані.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Каращук Юрій Ігорович, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальніст. « Манівео швидка фінансова допомога» та представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компаня « Кредит-Капітал» не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.06.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - Фінансова установа) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено договір № 637770425, відповідно до умов якого Фінансова установа зобов`язується надати Позичальнику кредит на суму 3 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.п. 1.4 договору.

Як визначено у п. 1.2. договору від 11.06.2017 року № 637770425, строк дії договору 8 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Згідно п. 1.4 договору від 11.06.2017 року № 637770425, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: за ставкою 1,70% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту, до закінчення строку кредиту, визначеного у п. 1.2.1 цього Договору.

Детальний розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.6 договору від 11.06.2017 № 637770425).

Позичальник підтверджує отримання від Фінансової установи до укладення договору інформації, зазначеної в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Інформація надана Фінансовою установою з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання (п. 7.4 договору від 11.06.2017 № 637770425).

ОСОБА_1 підписав договір за допомогою електронного підпису.

До договору від 11.06.2017 року № 637770425 сторонами було укладено додаток № 1 «Графік розрахунків», яким погодили графік розрахунків.

ОСОБА_1 підписав додаток № 1 «Графік розрахунків» за допомогою електронного підпису.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції вказав на те, що між позивачем та відповідачем 30.11.2020 року було укладено кредитний договір, оскільки без отримання позивачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу позивачем на сайт Фінансової установи за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не було б укладено, тому твердження позивача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» скористалось його необізнаністю, порушило імперативні вимоги закону та не надало повної, всебічної, об`єктивної, достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням є безпідставними.

Відтак, кредитний договір № 637770425 від 11.06.2017 року був укладений у спосіб,визначений чинним законодавством України, з дотриманням вимог щодо його укладення, із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року не відповідає, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції прийшов до суперечливих висновків щодо договору, який є предметом судового оскарження, так як визнав укладеним між сторонами кредитний договір від 30.11.2023 року, проте прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору від 11.06.2017 року.

Вирішуючи спір по суті у даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що 11.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - Фінансова установа) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено договір № 637770425. Договір підписано за допопомогою ЕЦП ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 83 ЦПК Українивстановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 265 ЦПК України визначено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У мотивувальній частині рішення зокрема, алн не виключно, зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши надані позивачем до позовної заяви докази, колегія суддів зазначає, що позивачем ні до позовної зави, ні до суду першої інстанції протягом розгляду справи не надано жодного належного та допустимого доказу з якого достеменно можна було б встановити відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у позивача та відповідача на укладення оспорюваного правочину; встановити відсутність волевиявлення у позивача та відповідача на укладення оспорюваного правочину; встановити невідповідність умов оспорюваного правочину внутрішній волі позивача та відповідача. Доказів зворотнього позивачем суду першої інстанції не надано.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто, повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність, можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункти 110-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 (провадження № 61-11751св23) зазначено, що: «якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. В аспекті оцінки належності та ефективності обраного позивачкою способу захисту її прав, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що визнання зобов`язань за спірним договором позики відсутніми, у тому числі і передбаченого ним третейського застереження, є цілком ефективним способом захисту прав ОСОБА_1, як спадкоємиці померлого ОСОБА_3 . Судами попередніх інстанцій правильно враховано сталу судову практику Верховного Суду щодо розгляду спорів, які виникли у зв`язку з неукладеністю правочину, та обґрунтовано зазначено про те, що неукладений договір не може бути визнаний недійсним».

Отже, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним; у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність договору у мотивувальній частині судового рішення; належним способом захисту особи, яка вважає договір неукладеним, є визнання обов`язку боржника за договором відсутнім.

ОСОБА_1 позовні вимоги щодо визнання обов`язку боржника за спірним договором відсутнім не заявляв.

Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, проте помилився щодо підстав такої відмови.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Каращука Юрія Ігоровича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», про визнання кредитного договору недійсним, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в редакції даної постанови.

Щодо наданої 26.03.2025 року позивачем до суду апеляційної істанції довідки від 13.03.2025 року про аналювання кредитного договору № 637770425 від 11.06.2017 року в односторонньому порядку, як такого, який між сторонами не укладався, а також повного списання заборгованості згідно бухгалтерського обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», колегія суддів вважає за необхіде зазначити наступне.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Зі змісту наведеної статті у взаємозв`язку зі статтями 259, 260, 368 ЦПК України усі судові рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до апеляційного розгляду, викладаються у формі ухвали.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 рокупо справі № 646/857/18 зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 рокупо справі № 646/857/18 звертає увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див. постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Подаючи 26 березня 2025 року до суду апеляційної інстанції довідку ТОВ «Манівео швидкп фінансова допомога» від 13.03.2025 року про аналювання кредитного договору № 637770425 від 11.06.2017 року в односторонньому порядку, як такого, який між сторонами не укладався, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Каращук Юрій Ігорович жодним чином не мотивував неможливість подання такого суттєвого доказу у суді першої інстанції. Відсутнє мотивоване клопотання до апеляційного суду про прийняття та дослідження такого доказу, з наведенням виняткових обставин неможливості подання такої довідки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта.

Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для прийняття до розгляду та надання правової оцінки новому доказу - довідці від 13.03.2025 про аналювання кредитного договору № 637770425 від 11.06.2017, під час розгляду апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Каращука Юрія Ігоровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року.

Щодо заяви про закриття провадження у справі від 26 березня 2025 року, поданої представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Каращуком Юрієм Ігоровичем до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що вказана заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору, тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди, тощо.

Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Таким чином, анулювання кредитного договору № 637770425 від 11.06.2017 року відповідачем в березні 2025 року, після ухвалення судом першої інстанції рішення за наслідками вирішення спору, та його оскарження відповідачем в апеляційному порядку, не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому в апеляційного суду відсутні визначені процесуальним законом підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення з цих підстав і закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Проте, таких заяв позивачем до суду апеляційної інстанції подано не було.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а закривши провадження у справі, апеляційний суд фактично не перегляне рішення суду з підстав зазначених в апеляційній скарзі, чим недотримається імперативних вимог ЦПК України.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 205, 207, 215, 626-628, 639, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. ст. 3, 11, 12 Закону України « Про електронну комерцію», ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 81, 83, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Каращука Юрія Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 рокузмінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редаційї цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 травня 2025 року.

Головуючий: Судді: