ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2018/24 Номер провадження 22-ц/814/1396/25Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря судового засідання Сальної Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Шендрика С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просивстягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 06.07.2023 у сумі 3 000 доларів США, що є еквівалентом 122 279,70 грн за курсом НБУ на дату звернення до суду; заборгованість за договором позики від 19.07.2023 у сумі 22 000 грн, а також моральну шкоду у розмірі 40 000 грн; просив стягнути з відповідача судовий збір за подачу позову у сумі 1 442,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.07.2023 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким він передав, а ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у розмірі 3 000 (три тисячі доларів США), що є еквівалентом 122 279,70 грн за курсом НБУ станом на дату подання позову, які зобов`язався повернути у повному обсязі до 20.07.2023. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, що власноручно написана та підписана відповідачем, як позичальником.

Крім цього, 19.07.2023 ним було додатково надано у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 22 000 грн строком до 01.08.2023, що також підтверджується розпискою за підписом останнього.

У визначений термін ОСОБА_2 грошові кошти позивачу не повернув, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 06 липня 2023 року в розмірі 3 000 (три тисячі) доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на дату подання позову складає 122 278 гривень 70 копійок, та за договором позики від 19 липня 2023 року в розмірі 22 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1 442,80 грн.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2024 року залишено без задоволення.

ОСОБА_2 оскаржив заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2024 року в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просив скасувати заочне рішення у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач не надав письмових договорів позики. Крім того, в боргових розписках не відображено: реєстраційного номеру облікової картки платника податків позичальника та позикодавця; серії та номеру паспорту позикодавця та відомостей про те, ким та коли було видано паспорт. Таким чином, скаржник вважає, що позивачем не доведено, що саме він позичав кошти у позивача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив, що, відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до змісту розписки від 06.07.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( НОМЕР_1 , виданий Карлівським РС УДМС України в Полтавській області) отримав в борг кошти від ОСОБА_1 в сумі 3 000 (три тисячі) доларів США, які зобов`язався повернути до 20.07.2023. (а.с. 50)

З розписки від 19.07.2023 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( НОМЕР_1 , виданий Карлівським РС УДМС України в Полтавській області) отримав в борг кошти від ОСОБА_1 в сумі 22 000 (двадцять дві тисячі) гривень та зобов`язався повернути до 01.08.2023. (а.с. 48)

Вказані розписки написані та підписані ОСОБА_2 власноручно.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики, суд першої інстанції установив, що у визначений у розписках строк, борг відповідачем повернуто не було. Оригінали боргових розписок знаходилися у позивача та були долучені ним до матеріалів справи. У задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відмовлено за недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі заперечував проти стягнення з нього заборгованості за договорами позики, посилаючись на відсутність договорів позики в письмовій формі та недоведеність факту, що саме він за борговими розписками (які не містять достатніх даних для ідентифікації сторін) отримував у позивача грошові кошти.

Враховуючи межі перегляду справи апеляційним судом (ст. 367 ЦПК України) рішення суду першої інстанції переглядається тільки в частині задоволених позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. (ч. 3 ст. 1049 ЦК України)

Зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. (ч. 4 ст. 263 ЦПК України)

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У даній справі суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи боргові розписки, надав їм належну оцінку та правильно установив, що між сторонами дійсно виникли правовідносини з договорів позики грошових коштів у сумі 3 000 дол США строком повернення до 20.07.2023, та у сумі 22 000 грн строком повернення до 01.08.2023.

Договори позики у формі єдиного письмового документа між сторонами не укладались, однак це не спростовує факту виникнення між сторонами (фізичними особами) правовідносин з позики грошових коштів, який доведений борговими розписками від 06.07.2023 та 19.07.2023, які хоч і не є формою договорів, однак підтверджують їх укладення.

Договір позики за своєю правовою природою є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі речі, одержаної у позику. Законодавець у статті 1047 ЦК України імперативно визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі, якщо позикодавцем є юридична особа. Договори позики між фізичними особами можуть укладатись в усній формі, а на підтвердження їх укладення можуть надаватись, серед іншого, боргові розписки. Судова практика Верховного Суду з цього приводу є усталеною.

Зміст боргових розписок від 06.07.2023 та 19.07.2023 підтверджує домовленість між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стосовно істотних умов договорів та фіксує факт передачі отримання коштів однією стороною іншій стороні.

Наявність боргових розписок у позивача, як позикодавця, підтверджує факт невиконання відповідачем, позичальником, свого обов`язку повернути отримані у борг грошові кошти у визначений в розписках строк.

Боргові розписки містять достатні відомості для ідентифікації як позичальника (прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, серія та номер паспорту, орган, що його видав, що відповідають даним паспортного документу ОСОБА_2 ), так і позикодавця (прізвище, ім`я та по батькові).

Відсутність даних про реєстраційний номер платника податків позичальника юридичного значення немає.

Юридичне значення має належність підпису у боргових розписках позичальнику.

ОСОБА_2 не заперечував належність йому власноручного підпису у боргових розписках від 06.07.2023 та 19.07.2023 та не надавав доказів на спростування цього факту.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції про стягнення заборгованості за договорами позики не спростували.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, статтями 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль