ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/782/25 Справа № 211/3488/22 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/3488/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2024 року,

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, згодом позов уточнила.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували в шлюбі, який зареєстровано 05 червня 2015 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі РАЦС, актовий запис 221. На теперішній час шлюб розірваний рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 06 вересня 2022 року по справі №211/1762/22. В шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 20.05.2016 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі РАЦС, актовий запис 308. Батьком дитини зазначений ОСОБА_2 05.05.2018 року, перебуваючи в шлюбі, на спільні кошти, ними за договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори криворізького районного нотаріального округу Риковою Т.В., була набута квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 52.3 кв.м., житлова площа 29,2 кв.м.. Позивачка з донькою та ОСОБА_2 зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім того, в шлюбі вони придбали автомобіль, марку якого позивач не знала. За ухвалою суду такі відомості були отримані та встановлено, що в шлюбі 26.01.2018 року на ім`я чоловіка ОСОБА_2 був придбаний автомобіль MAZDA6, номерний знак НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 , 2008 року випуску. Зазначений автомобіль був набутий за спільні кошти. Отримавши відповідні відомості про автомобіль, у судового експерта був замовлений висновок, щодо середньої ринкової вартості такого автомобіля. Згідно висновку судового експерта Рейнюк О.В. №95/23 від 05.06.2023 року «середня ринкова вартість автомобіля марки MAZDA6 реєстраційний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, складає 299 496,83 гривень. Відповідно вартість 1/2 частини автомобіля складає 149 748,42 гривень. Позивач бажає, щоб автомобіль залишився у ОСОБА_2 , а на її користь була стягнута компенсація за 1/2 частину автомобіля.

На підставі вищевикладеного, просила суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м.; визнати автомобіль MAZDA6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по 1/2 частини кожного із співвласників; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля MAZDA6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, в розмірі 149 748,42 гривень, залишивши автомобіль MAZDA6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, у власності ОСОБА_2 та судові витрати.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., яка була набута за договором купівлі продажу від 05.05.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори криворізького районного нотаріального округу Риковою Т.В., спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з рівними частками по 1/2 частини кожного із подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м. Визнано автомобіль MAZDA6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по 1/2 частини кожного із співвласників. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля MAZDA6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, в розмірі 149 748,42 гривень, залишивши автомобіль MAZDA6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, у власності ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3692, 40 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін А.С., посилаючись на необґрунтованість, безпідставність рішення суду, невідповідність висновків суду приписам діючого законодавства, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира повністю була придбана за особисті кошти відповідача, які були надані його матір`ю. Оскільки, позивачка не працювала, інших доходів не мала, про жодні заощадження позивачем не згадувалось, відтак, жодних доказів участі її у придбанні квартири немає, що вказує на факт самостійного, за кошти, отримані від матері, придбання спірного нерухомого майна саме відповідачем.

Крім того, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков К.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували в шлюбі, який зареєстрований 05 червня 2015 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі РАЦС, актовий запис 221.

Шлюб між сторонами розірваний рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2022 року в справі №211/1762/22.

В шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 20.05.2016 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі РАЦС, актовий запис 308. Батьком дитини зазначений ОСОБА_2 .

В період шлюбних відносин, 05 травня 2018 року за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори криворізького районного нотаріального округу Риковою Т.В., сторонами була набута квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 52.3 кв.м., житлова площа 29,2 кв.м..

Позивачка з донькою та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 .

26.01.2018 року на ім`я чоловіка ОСОБА_2 був придбаний автомобіль MAZDA6, номерний знак НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 , 2008 року випуску.

Згідно висновку судового експерта Рейнюк О.В. №95/23 від 05.06.2023 року «середня ринкова вартість автомобіля марки MAZDA6 з реєстраційним номером НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, складає 299 496,83 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції враховував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, прийшовши до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 52.3 кв.м., житлова площа 29,2 кв.м. та автомобіль MAZDA6 реєстраційний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже, в порядку спільного майна подружжя підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1/2 частку вартості транспортного засобу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та розглянувши доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: транспортні засоби; грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині 2 статті 372 ЦК України.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п. 30 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не було спростовано, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, внаслідок чого суд, на підставі ст.ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, про визнання квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 52.3 кв.м., житлова площа 29,2 кв.м. та автомобілю MAZDA6 з реєстраційним номером АЕ1042KO, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , 2008 року випуску спільною сумісною власністю сторін і частка кожного з подружжя в праві власності є рівною і становить по 1/2 його частині.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, врахувавши те, що спірний автомобіль перебуває у постійному користуванні відповідача, позивач доступу до нього немає, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності.

В даній справі, між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б підтверджували частку кожного з подружжя на спірні квартиру та автомобіль, немає.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спільна квартира повністю була придбана на особисті кошти відповідача, які були надані його матір`ю, з огляду на те, що довідка, яка надана суду першої інстанції на підтвердження отримання матір`ю відповідача коштів на придбання для свого сина ОСОБА_2 нерухомого майна у вигляді спірної квартири, видана ТОВ «Фасад» 10 жовтня 2016 року, а квартиру подружжя придбали 05 травня 2018 року. Даний доказ сприймається колегією суддів апеляційного суду скептично, оскільки, з моменту отримання зазначеної довідки та придбання квартири пройшов значний проміжок часу ( близько 2 років), ніяких достеменних доказів (чеків) отримання матір`ю відповідача коштів в зазначеній сумі та використання їх саме на придбання квартири, матеріали справи не містять. Крім того, належних доказів того, що відповідач такі кошти отримав в особисту власність, як зазначена довідка, так і матеріали справи не містять.

Єдина умова, за якої суд визнає майно, придбане під час шлюбу, особистою власністю доведення факту його придбання за особисті кошти. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної власності покладається на того з подружжя, який її спростовує. І такі доводи повинні бути беззаперечними та реальними.

Колегія суддів апеляційного суду критично оцінює покази матері відповідача з огляду на близькі родинні зв`язки із сторонами.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що, відповідно Договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі №2-515 від 05.05.2018 року, ОСОБА_1 надала згоду на набуття квартири, яка в подальшому буде спільною сумісною власністю. Ніяких додаткових пунктів про належність коштів, за які було придбано вищезазначену квартиру, відповідачу чи його матері, даний договір не містить.

Разом з тим, в разі незгоди з сумою компенсації, відповідач міг надати суду першої інстанції на противагу свій висновок експерта щодо ціни на оспорюваний автомобіль, але матеріали справи даного висновку не містять.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, пов`язані з незгодою з судовим рішенням, що не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Що ж до тверджень представника відповідача щодо невірного нарахування судом першої інстанції судового збору, даний факт не впливає на вірне вирішення справи по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що постановлене в справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Відповідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 07 травня 2025 року.

Головуючий суддя: О.І.Корчиста