ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Чернівці Справа № 716/1613/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Боднарюка Віталія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Сірик І.С., дата виготовлення повного тексту рішення 03 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником земельної ділянки та житлового будинку за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 .

Вказувала, що за життя ОСОБА_3 у 2019 році до спірного будинку вселився ОСОБА_2 , який є дядьком позивача і братом її матері. ОСОБА_3 заперечувала проти вселення відповідача, неодноразово зверталася до поліції. ОСОБА_2 вселився незаконно, постійно вчиняв сварки на ґрунті своєї незгоди з рішенням покійних батьків, які розпорядилися належним їм будинком на користь сестри матері позивача.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері відповідач і надалі проживає без реєстрації та дозволу у належному позивачу будинковолодінні, відмовляється залишити будинок і чинить перешкоди у доступі до майна.

За наведених обставин просила ухвалити рішення про задоволення позову.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2024 року позов задоволено.

Провадження №22-ц/822/345/25

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, а саме житловим будинком, що розташований на АДРЕСА_1 , шляхом виселення із вказаного будинку ОСОБА_2 .

Зазначене рішення оскаржив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 та просив скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

В обґрунтування скарги зазначав, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_2 є інвалідом, відноситься до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсіонером, проживає у спірному будинку як член сім`ї колишнього власника тривалий час (понад 5 років), тобто має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

ОСОБА_2 іншого житла на праві власності чи праві користуванні не має, при цьому будинок АДРЕСА_1 фактично є батьківським.

ОСОБА_1 , приймаючи спадщину після смерті матері ОСОБА_3 (сестри ОСОБА_2 ), мала реальну можливість дізнатися про обтяження житлового будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника.

Вказував на те, що за час проживання ОСОБА_2 здійснює оплату за електроенергію, податку за землю, ремонтні роботи, натомість, ОСОБА_1 не цікавиться станом житлового будинку.

ОСОБА_1 не надано доказів чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірним будинком.

Також звернув увагу та те, що судом першої інстанції не дотримано балансу захисту права власності ОСОБА_1 на житловий будинок та права на проживання ОСОБА_2 , який іншого житла не має.

Вважає, що право ОСОБА_1 на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 , який внаслідок цього стане безхатченком, що є надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Боднарюк В.І., залишити без задоволення.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 31 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Боднарюк В.І., задоволено.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2024 року скасовано. У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року касаційну скаргу адвоката Кульгавця С.М. як представника ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 31 липня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд констатував, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу, не перевірив і не встановив місця реєстрації проживання відповідача, наявності у нього житла та можливості проживання в ньому, а також не з`ясував підстави його вселення до спірного будинку, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, рішення суду першої інстанції переглядається повністю за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, встановивши належне повідомлення про час й місце перегляду судового рішення, відсутність клопотань представників сторін про відкладення розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах її доводів та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Щодо можливості розгляду справи за відсутності представника позивача, колегія суддів вказує наступне.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

ОСОБА_5 в обґрунтування заяви про відкладення розгляду справи вказав, що приймає 05.05.2025 року участь у розгляді інших справ №597/353/25 на 10:40 год, №597/402/25 на 11:00 год у Заліщицькому районному суді Тернопільської області та №597/604/24 на 14:10 год у Борщівському районному суді Тернопільської області, однак доказів поважності причин неявки в судове засідання, узгодженого з ним на 11:30 год 06 травня 2025 року, суду не надав (т.2 а.с.118).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді у суді, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутності інших поважних причин для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає необхідним відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності представника позивача адвоката Кульгавця С.М.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 та правомірність вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 зі спірного житла.

Суд вказав, що ОСОБА_1 набуто право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування, а ОСОБА_6 вселився у спірний будинок без згоди колишнього власника ОСОБА_3 , втратив право користування житлом у зв`язку із смертю колишнього власника.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не надано згоди на проживання ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 , між сторонами існує конфлікт з приводу користування жилим приміщенням, рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2023 року відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Старостинського округу №7 с. Боянчук Юрковецької сільської ради Чернівецької області, державного нотаріуса Заставнівської державної нотаріальної контори Бурдейної Г.П.,- про визнання заповіту недійсним.

При цьому, суд першої інстанції послався на підтвердження ОСОБА_2 факту реєстрації місця проживання у м. Кузніцовську Рівненської області, де проживають члені його сім`ї.

Також судом першої інстанції зазначено, що у даному випадку міра втручання держави у право на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і є необхідною у демократичному суспільстві в інтересах та для захисту прав і свобод ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . Внаслідок смерті останньої відкрилася спадщина (т.1 а.с.11).

31 грудня 2021 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , яке складається із земельної ділянки, житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12, 15).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта НОМЕР_2 (т.1 а.с.4).

У 2019 році відповідач ОСОБА_2 вселився до спірного будинку, що підтверджується довідкою про результати розгляду звернення №1651 від 23.06.2022 року зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до поліції у зв`язку із тим, що її дядько ОСОБА_2 з 2019 року до сьогодні проживає у будинку, який їй належить, та відмовляється його покидати. ОСОБА_2 не впускав її до будинку, звинувачуючи у тому, що мати ОСОБА_3 здійснила підробку документів на будинок (т.1. а.с.19).

Згідно довідки виконавчого комітету Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 14 листопада 2022 року № 906 вбачається, що ОСОБА_2 не зареєстрований в с. Боянчук Чернівецького району Чернівецької області (т.1 а.с.25).

За повідомленням відділення поліції №3 (м. Заставна) Чернівецького районного УП ГУНП в Чернівецькій області від 10 листопада 2022 року відомо, що ОСОБА_3 зверталася до відділення поліції 28 липня 2020 року стосовно того, що її брат ОСОБА_2 вчиняє сварку щодо будинку, власницею якого вона є (т.1 а.с.38).

23 липня 2020 року в Єдиному реєстрі досудового розслідування зареєстровано кримінальне провадження №0000019 за частиною першою статті 358 КК України за заявою ОСОБА_2 щодо незаконного оформлення ОСОБА_3 заповіту, за яким успадковано майно його матері.

23 січня 2023 року ОСОБА_1 направила вимогу ОСОБА_2 про добровільне виселення з належного їй будинковолодіння (т.1 а.с.88).

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Старостинський округ №7 с. Боянчук Юрковецької сільської ради Чернівецької області, державний нотаріус Заставнівської державної нотаріальної контори Бурдейна Г.П., про визнання заповіту недійсним. Рішення суду набрало законної сили 09 грудня 2023 року (т.1 а.с.91-96).

ОСОБА_2 є пенсіонером, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії і має з 13 січня 1998 року третю групу інвалідності довічно (т.1 а.с.32-33011).

З наявного в матеріалах справи повідомлення відділення поліції №3 (м. Заставна) Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 10 листопада 2022 року №9176123/47/01-2022 вбачається, що ОСОБА_3 зверталася до відділення поліції №3 (м. Заставна) 28 липня 2020 року з приводу того, що її брат ОСОБА_2 вчиняє сварку стосовно будинку, власницею якого є ОСОБА_3 , а 22 липня 2020 року надійшла заява ОСОБА_2 про те, що його сестра ОСОБА_3 в незаконний спосіб оформила заповіт, за яким успадковано майно матері та оскаржував такий в судовому порядку, за наслідками розгляду якого останньому було відмовлено в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину.

З листа виконавчого комітету Вараської міської ради №7112-109-3110-36-04-25 від 26.03.2025 року вбачається, що реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13.01.2009 року є АДРЕСА_3 (т.2 а.с.102).

Згідно відповіді №1205278 від 18.03.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за вказаними параметрами інформацію не знайдено (т.2 а.с.92).

Крім того, стороною відповідача надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №424624119 від 29.04.2025 року, згідно якої вбачається, що квартира в будинку по АДРЕСА_3 перебуває у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

З копії договору наймй вбачається, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 12.01.2009 року укладено договір про оренду кімнати в квартирі АДРЕСА_4 на постійно.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до вимог ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20 зробив висновок, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Предметом позову тобто матеріально-правовою вимогою у цій справі є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку по АДРЕСА_1 .

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги у спорі стало набуття права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у порядку спадкування, вселення ОСОБА_2 до житлового будинку за відсутності згоди попереднього власника ОСОБА_10 , чинення ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї власника, перешкод у доступі до майна.

За положеннями частини першої - третьої статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною третьою статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Приписами статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вже зазначалося, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткач Н.В. 31 грудня 2021 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за номером 6322, свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з земельної ділянки площею 0,2417 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:004:0091, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за номером 6323.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначала (й визнано відповідачем), що за життя матері ОСОБА_3 брат останньої ОСОБА_2 вселився у спірний будинок тимчасово, а відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову, посилався на вселення у спірний будинок у 2016 році за згодою сестри ОСОБА_3 , яка внаслідок конфліктів на матеріальному підґрунті відмовилась реєструвати останнього за цією адресою.

Крім іншого, ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_2 не набуто права користування житловим будинком у встановленому порядку.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 вселився у спірний будинок без згоди колишнього власника ОСОБА_3 , дійшов суперечливого висновку про втрату ОСОБА_2 права користування житлом у зв`язку із смертю колишнього власника.

Ураховуючи наведене встановлено, що ОСОБА_2 вселився до житлового будинку по АДРЕСА_1 не як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_3 , проте тривалий час (понад 5 років) користується спірним житловим будинком.

У даному випадку спір виник між новим власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та користувачем ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї колишнього власника.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верхового Суду від 23.10.2024 року, справа №753/25081/21.

Отже, ОСОБА_1 не доведено, що мали факти звернення колишнього власника ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу вселення ОСОБА_2 у спірний будинок без згоди колишнього власника ОСОБА_3 , оскільки зміст відповіді з поліції щодо її звернення стосувалися конфліктів з приводу успадкування спірного будинку.

Крім того, проживання ОСОБА_2 до 2020 року разом із сестрою ОСОБА_3 у батьківському (родинному) будинку до конфліктів, та продовження проживати в умовах конфлікту з цього періоду й до її смерті, а також безперервно на час вирішення спору, з урахуванням відсутності у власності ОСОБА_2 іншого житла, нестійкого права використання житла в іншому населеному пункті за договором найму із сторонніми для нього власниками, які безперешкодно (поза волею наймача і в поза судовий спосіб) наділені правом зняття останнього з реєстрації в ньому, в сукупності, на переконання колегії суддів, свідчить про сталий зв`язок відповідача із спірним будинковолодінням за ознаками як із постійним і єдиним місцем проживання.

Доказів протилежного, а саме наявність іншого пристосованого житла на умовах власності та/або постійного користування у ОСОБА_2 , позивачем не доведено.

Зазначене свідчить, що ОСОБА_2 ставиться до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, має бажання користуватися ним у подальшому як єдиним житлом.

За змістом статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У частині першій статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини поняття «житло» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод використовуване в статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тлумачиться Європейським судом з прав людини набагато ширше, ніж місце для проживання фізичної особи. Цим поняттям охоплюються: самочинне будівництво (рішення від 04 травня 2023 року у справі «ALIF AHMADOV AND OTHERS v. AZERBAIJAN»); місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству (циганське шатро, як це визнано в рішенні у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 року); місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року); житло, яке має статус «службового» (справа «Новоселецький проти України» від 22 лютого 2005 року); власність, яку особа щороку займає певний проміжок часу; приміщення, пов`язані з професійною діяльністю адвоката, наприклад його офіс (рішення у справі «Німітц проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року; «Смірнов проти Росії» від 7 червня 2007 року) чи нотаріуса (рішення у справі «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року); офісні приміщення (рішення у справі «Бук проти Німеччини» від 28 квітня 2005 року; рішення у справі «Ромен і Шміт проти Люксембургу» від 25 лютого 2003 року) та інші.

Таким чином, тривалий час проживання ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 з 2019 року (протягом п`яти років) є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок житлом ОСОБА_2 в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За змістом пункту 4 частини 1, частини 2, 4 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 175/4517/20 провадження №61-4622св24 зазначено, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна (спірного житла), наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17-ц).

У спірних правовідносинах права ОСОБА_1 , як власниці житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, №102) (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Судом першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не надано оцінки балансу інтересів сторін, не наведено аргументи щодо пропорційності відповідного заходу.

При цьому, заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що є пенсіонером, встановлено третю групу інвалідності, відноситься до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншого житла не має, внаслідок виселення стане безхатченком, що також підтверджується наявними в матеріалах справи та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами (пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 серія НОМЕР_4 , видане ОСОБА_2 пенсійним фондом України 02 жовтня 2018 року; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії серія НОМЕР_5 , видане ОСОБА_2 . Рівненською обласною державною адміністрацією 26 жовтня 2007 року; довідку до висновку медико-соціальних (експертних) комісій №214203 серія 2018 АГ від 13 січня 1998 року про встановлення ОСОБА_2 третьої групи інвалідності довічно.

Оскільки суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про доведеність наявності іншого місця проживання фактом реєстрації ОСОБА_2 у м. Вараш (Кузніцовськ) Рівненської області, апеляційний суд вважає, що спірний житловий будинок є єдиним житлом відповідача у розумінні ст.8 Конвенції, з яким останній має сталий (тривалий) зв`язок.

За обставинами справи ОСОБА_1 набуто право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 . 15 червня 2021 року.

ОСОБА_1 постійно проживає за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_5 , та при поданні позову не обґрунтовувала його тим, що їй необхідний спірний будинок для проживання.

Наведене свідчить про перевагу інтересів ОСОБА_2 та його права на повагу до житла (ст.8 Конвенції) над інтересами ОСОБА_1 і її правами на мирне володіння своїм майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції), ураховуючи, що ОСОБА_1 не посилається на потребу проживання у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , натомість, у разі виселення ОСОБА_2 з спірного житлового будинку останній в силу свого матеріального стану, стану здоров`я, віку буде неспроможний забезпечити себе іншим житлом, тобто стане особою без постійного місця проживання, що покладе саме на ОСОБА_2 надмірного тягара.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність захисту права ОСОБА_1 як власника житла, шляхом втручання у право ОСОБА_2 на повагу до житла, житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , яким він тривалий час користується, оскільки таке втручання у права та повагу на житло буде не пропорційним.

За наведеного суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_2 з житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 березня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк