ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1385/25 Справа № 183/3701/16 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Новомосковської міської ради, треті особи Новомосковська товарна біржа, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно (суддя першої інстанції Дубовенко І.Г.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі, позивач придбала у відповідача за 14764,00 грн. квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір купівлі-продажу того ж дня зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за реєстровим №1524. Після укладення та підписання договору ОСОБА_2 сплатила продавцю суму грошей, визначену договором купівлі-продажу, а продавець, в свою чергу, передав їй у власність квартиру та документацію на неї. Позивачу стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, в протилежному випадку він є недійсним. Враховуючи те, що відразу після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 виїхав з квартири та місце його проживання невідоме, позивач була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та спадкоємці, які б прийняли спадщину у відповідності до норм чинного законодавства відсутні. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, посвідчений на Новомосковській товарній біржі; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат, площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні, площею 7,1 кв. м, ванної кімнати, площею 2,7 кв. м, вбиральні, площею 1,4 кв. м, коридору,площею 8,6 кв. м, лоджії, площею 1,2 кв. м. (а.с. 42-43 т.1).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат, площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні, площею 7,1 кв. м, ванної кімнати, площею 2,7 кв. м, вбиральні, площею 1,4 кв. м, коридору, площею 8,6 кв. м, лоджії, площею 1,2 кв. м. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 61-65 т.1).

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року стягнуто з Новомосковської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 551,21 грн. (а.с. 86 т.1).

З таким рішенням не погодився ОСОБА_6 , якого не було залучено до участі у справі, та звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 100-101 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року закрито (а.с. 194-195 т.1).

ОСОБА_1 , якого не було залучено до участі у справі, також звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. (а.с. 200-201 т.1).

Крім того, мотивував скаргу тим, що обставини купівлі квартири ОСОБА_2 та реєстрації договору на біржі виглядають підозрілими і потребують аналізу правоохоронними органами на предмет підробки документів.

Вказує, що про позивачку йому нічого не відомо, жодного разу її не бачив, будь-якого відношення до квартир вона не має і будь-яких прав не заявляла.

Наголошує на тому, що існування оскаржуваного рішення, порушило його права як власника спірної квартири.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 01 липня 2020 року про виправлення описки, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 238-241 т.1, 198 т.2).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року провадження у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року зупинено до розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи №183/900/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю. О., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: Новомосковська товарна біржа в особі правонаступника товарна біржа «Альянс», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним (а.с. 89-91 т.2).

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пташинський О. А., задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (а.с. 140-143 т.2).

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року виправлено допущену у описовій частині постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року описку, а саме замість неправильно зазначеної дати укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири «08 грудня 2016 року» зазначено правильну «28 грудня 2016 року» (а.с. 177 т.2).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року скасовано.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Новомосковської міської ради, за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 36-39 т.3).

Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 57-65 т.5).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року залишено без змін (а.с. 117-122 т. 5).

Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року скасовано. Справу №183/3701/16 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 202-209 т. 5).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2025 року апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новомосковської міської ради, треті особи Новомосковська товарна біржа, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно закрито. (т.6 а.с. 71-77).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2024 року в частині закриття апеляційного провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2024 року в частині закриття апеляційного провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_6 залишено без змін. (т.6 а.с.119-125).

29 жовтня 2024 року цивільна справа № 183/3701/16 надійшла до Дніпровського апеляційного суду (м. Дніпро).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Базюкевич Є.В. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 20 березня 2003 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 за 14 764,00 грн. квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні площею 7,1 кв. м, ванної кімнати площею 2,7 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридору площею 8,6 кв. м, лоджії площею 1,2 кв. м. Цей договір укладено та зареєстровано на Новомосковській товарній біржі, а також зареєстровано у БТІ в порядку встановленому законодавством за реєстровим № 1524.

Квартира АДРЕСА_1 належала за життя ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2002 року, виданого Новомосковською міською радою, згідно розпорядження № 06756 від 13 грудня 2002 року, зареєстрованого в БТІ за № 203-1.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданої 05 жовтня 2016 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, з заявами про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2016 року у справі № 202/5592/16-ц, що набрало законної сили 20 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 .

При апеляційному перегляді справи також встановлено, що відповідно до наданої ОСОБА_6 та ОСОБА_1 копії договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 3594, ОСОБА_1 спірна квартира належала на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/5592/16-ц від 08 вересня 2016 року, яке набрало чинності 20 вересня 2016 року.

Реєстрація прав власності на квартиру проведена державним реєстратором приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем Ю. О. 25 жовтня 2016 року, номер запису про право власності: 17185533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 119.

28 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно якого ОСОБА_1 (продавець) передав у власність, а ОСОБА_6 (покупець) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , і сплатив за неї грошову суму, вказану у пункті 5 цього договору.

Цього ж дня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_6 , на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу № 48 від 28 грудня 2016 року, номер запису про право власності: 18383930 від 28 грудня 2016 року.

29 грудня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2016 року у справі № 202/5592/16-ц за заявою ОСОБА_2 (не сторони у справі) скасоване відповідною ухвалою суду від 29 грудня 2016 року, і в цей же день позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу залишена без розгляду, яка у подальшому була скасована.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики передано на розгляд Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за підсутністю.

16 листопада 2022 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу у справі № 202/5592/16-ц залишено без розгляду, ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в цивільній справі №183/900/17 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про витребування з чужого незаконного володіння квартири та задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська товарна біржа, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська товарна біржа, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 лютого 2024 року № 364068068, 04 травня 2023 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване у вказаному реєстрі за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Скосарєвою В. В. за № 883.

10 червня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2023 року № 531, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнека Л. А., право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив зі встановленого факту повного виконання спірного договору сторонами.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком су повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно із частиною другою статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.

За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18).

З матеріалів справи вбачається, що реєстрація прав власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру проведена державним реєстратором приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем Ю. О. 25 жовтня 2016 року, номер запису про право власності: 17185533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 119, на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №202/5592/16-ц від 08 вересня 2016 року (а.с. 210 т.1).

Також матеріалами справи встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 29,4 кв. м, яка в цілому складається з: двох кімнат, площею 17,8 кв. м та 11,6 кв. м, кухні, площею 7,1 кв. м, ванної кімнати, площею 2,7 кв. м, вбиральні, площею 1,4 кв. м, коридору, площею 8,6 кв. м, лоджії, площею 1,2 кв. м. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 61-65 т.1).

З вищенаведеного слід зазначити, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суду від 09 грудня 2016 року, яким було визнано право власності на спірну квартиру за позивачкою, за ОСОБА_1 25 жовтня 2016 року вже було зареєстроване право власності на цю квартиру, однак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення належно не було перевірено за ким було зареєстровано спірний нерухомий об`єкт, що призвело до звернення позивачки з позовом до неналежного відповідача, оскільки у даному випадку будь-яких прав і свобод Новомосковської міської ради даний позов не зачипає, натомість безпосередньо стосується права володіння на спірну нерухомість саме апелянта ОСОБА_1 .

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Стаття 51 ЦПК України передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Колегія суддів позбавлена можливості залучити до участі у справі належних відповідачів, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі. Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

Так, враховуючи що позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, безпосередньо стосується майнових інтересів ОСОБА_1 , а, тому належить пред`являти позовні вимоги саме до нього, як відповідача у справі. Та, оскільки, позов до останнього, позивачкою не пред`явлено, клопотань про залучення належного відповідача чи про його заміну, зокрема, ОСОБА_1 , позивачкою не заявлялось, а апеляційний суд позбавлений такої можливості, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення рішення судом першої інстанції з порушенням норм процесуальних та матеріальних норм, з неправомірним задоволенням позову, який пред`явлений не до тієї особи.

Згідно ст. 16 ЦК України та ст. 13 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд; суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема про необхідність залучення до участі у справі співвідповідача допустивши таким чином порушення норм процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

У зв`язку із скасування оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає. що підлягає стягненню з позивачка на користь ОСОБА_7 судовий збір пов`язаний із розглядом даної справи у розмірі 2193,24 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Новомосковської міської ради, треті особи Новомосковська товарна біржа, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2193,24 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

Л.П. Никифоряка

Г.В. Новікова

Повний текст судового рішення складено 8 травня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи