Справа № 190/898/25
Провадження №2-з/190/8/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м.П`ятихатки

Суддя П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області Кудрявцева Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до відкриття провадження у справі,-

встановила :

Заявник звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до відкриття провадження у справі, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову до подання позовної заяви, а саме: заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькій Оксані Олександрівні вчиняти дії та приймати рішення щодо продажу права оренди земельної ділянки кадастровий номер: :02:002:0309; площею 4.7890 га; цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; адреса: Дніпрорпетровська область, П`ятихатський район, Пальмирівська сільська рада власником якої є ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що 30.04.2025 через систему онлайн аукціонів «Прозорро.Продажі» їй стало відомо про продаж права оренди її земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0309 (№ лота 75740309/9). Організатором аукціону виступає приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна. Дата проведення аукціону 05.05.2025 11:45. Підставою проведення аукціону є постанова про арешт майна боржника від 21.08.2024, серія та номер документа ВП № 75740309, видана приватним Русецькою О.О., якою накладено арешт на нерухоме майно боржника - ПП «АГРОС» (ЄДРПОУ: 36722702), а саме на право оренди земельних ділянок боржника. Вказане виконавче проводження відкрито на підставі наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.01.2024 по справі № 904/4964/23 відносно боржника ПП «АГРОС», який було додано до документації по цим аукціонам. Тобто, вона, як власник земельної ділянки право оренди на яку виставлено на продаж, не є боржником но ВП № 75740309. Дії приватного виконавця Русецької О.О. щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 21.08.2024, серія та номер документа ВП № 75740309, в частині накладення арешту на право оренди земельної ділянки кадастровий номер: :02:002:0309, власником якої є ОСОБА_1 , є протиправними, оскільки виконавець не наділений правом накладення арешту на право оренди земельної ділянки боржника-орендаря, яке як майнове право має обмежену оборотоздатність для боржника-орендаря.

В подальшому заявник має намір звернутися до суду з позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни, третьої особи ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "АГРОС", третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ПРОЗОРРО", про скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. про арешт майна боржника від 21.08.2024 року винесеної по ВП №75740309, в частині накладення арешту на право оренди земельної діляни кадастровий номер: :02:002:0309, власником якої є ОСОБА_1 .

Розгляд заяви здійснюється без виклику сторін в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Дослідивши заяву та додані до неї докази, приходжу до наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, заходомзабезпечення позову, зокрема може бути заборона вчиняти певні дії, частина 3 цієї ж статті передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, - заява про забезпечення позову до подання позовної заяви подається за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

В своїй Постанові від 28.03.2025 року у справі №160/15582/23, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що з метою визначення суті спірних правовідносин варто здійснити аналіз підстав та предмету цього позову, які викладені у позовній заяві, а також проаналізувати долучені докази до неї.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що вона не є боржником у виконавчому провадженні № ВП 75740309, або іншим учасником чи залученою особою виконавчого провадження № ВП 75740309, в розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що порушенні її права як власника земельної ділянки і вона має намір пред`явити позов немайнового характеру до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни-відповідача, за участю третіх осіб приватного підприємства «АГРОС», Державного підприємства «ПРОЗОРРО» про скасування постанови приватного виконавця про арешт майна боржника від 21.08.2024 р винесеної по ВП №75740309 в частині накладення арешту на право оренди земельної ділянки кадастровий номер: :02:002:0309.

Отже, ОСОБА_1 звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову зазначила, що в подальшому має намір звернутись до суду з позовом, оскільки вважає дії приватного виконавця щодо накладення арешту на право оренди належної їй земельної ділянки, неправомірними.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їхній сукупності. Також таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ»).

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19 Верховний Суд дійшов висновку, що «для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Варто зауважити, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.

Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 823/359/18 висловила правову позицію, яка полягає у тому, що особа, яка не є стороною виконавчого провадження і не наділена процесуальним правом оскарження вимоги приватного виконавця в порядку, визначеному Господарського процесуального кодексу України,може реалізувати відповідне право в порядку адміністративного судочинства.

За правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Підсумовуючи вищевикладене, вважаю що позов, з яким позивач має намір звернутись до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області, є юрисдикцією Дніпровського окружного адміністративного суду, а відтак заява про забезпечення позову, що подана до вікриття провадження, підлягає поверненню заявнику для звернення до суду, до компетенції якого належить розгляд позову.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що повернення заяви про забезпечення позову не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не перешкоджає особі звернутися з даною заявою до суду, до компетенції якого відноситься її розгляд.

Керуючись ст. 151, 153, 352-355 ЦПК України, -

ухвалила:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до відкриття провадження у справі, повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Ю.В.Кудрявцева