РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 568/420/24

Провадження № 22-ц/4815/619/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Шимків С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Маринич В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ФОП ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Шевчуком Віктором Миколайовичем на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року (ухвалене у складі судді Троцюк В.О., повний текст рішення складено 11 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовував тим, що з 10 січня 2024 року його було призначено на посаду водія автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_2 , згідно трудового договору №1 від 10.01.2024 року.

Наказом №5 від 31 січня 2024 року його було звільнено із займаної посади в зв`язку з відсутністю на робочому місці 26.01.2024, 29.01.2024, 30.01.2024 року без поважних причин, керуючись п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказ про звільнення позивач отримав 13.02.2024 року засобами поштового зв`язку.

Вважав звільнення з посади водія незаконним та безпідставним, оскільки у зазначені в наказі про звільнення дні його відсутності на роботі, він знаходився на робочому місці, але його було повідомлено, що в зв`язку з відсутністю замовлень, немає потреби бути на робочому місці.

Відповідачем не було враховано, що невихід на роботу було завчасно узгоджено з роботодавцем в усній формі, а тому відсутність позивача на робочому місці не може розцінюватись як дисциплінарний проступок.

Просив поновити його на роботі з дати звільнення 31.01.2024 року, а також стягнути з ФОП ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що оскільки відповідачем доведено законність звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40КЗпП України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та відповідно для поновлення позивача на роботі.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Шевчука В.М., оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів на умовах трудового договору № 1 від 10.01.2024 року. До початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений з працівником спосіб проінформувати працівника про трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків, права і обов`язки, правила внутрішнього трудового розпорядку (п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 29 Кодексу законів про працю України).

Пунктом 5.1 трудового договору визначено, що за виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, працівнику встановлюється посадовий оклад у розмірі 23600 грн. Разом з тим, як підтвердив в судовому засіданні представник відповідача, посадова інструкція водія автотранспортних засобів (посада, яку обіймав позивач згідно умов трудового договору) у відповідача відсутня.

Як встановлено перевіркою, проведеною у ФОП ОСОБА_2 26.02.2024 року Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці трудовим договором з ОСОБА_1 та жодним іншим документом відповідачем не було встановлено чіткого режиму роботи при прийнятті на роботу ОСОБА_1 , останньому не доведено до відома щоденної тривалості робочого часу, часу початку і закінчення щоденної роботи (зміни), часу початку і закінчення перерви, не визначено робочих і вихідних днів.

Додає, що відеозаписи, які могли слугувати беззаперечним доказом відсутності позивача на робочому місці у визначені в актах дні, ОСОБА_2 не зберіг. Докази прогулів ОСОБА_1 , які закріплені в актах його відсутності на роботі підписані підлеглими працівниками, тому вони є заінтересованими особами і будуть свідчити на користь відповідача.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10 січня 2024 року перебував на посаді водія автотранспортних засобів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , що підтверджується трудовим договором, який був укладений між ними 10 січня 2024 року (а.с. 15).

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 31 січня 2024 року звільнено водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 з 25 січня 2024 року, на підставі п. 4 ст. 40, ст. 149 КЗпП України, у зв`язку з його відсутністю на робочому місці 26.01.2024 року, 29.01.2024 року, 30.01.2024 року без поважних причин.

Вважаючи своє звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним, ОСОБА_1 звернувся за захистом трудових прав до суду.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як встановлено у п. 4.1 трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10.01.2024 року, норма тривалості робочого часу працівника становить 40 годин на тиждень, тривалість робочого часу у подальшому може встановлюватись за угодою між працівником та роботодавцем, а у випадках, встановлених законодавством на вимогу працівника (а.с. 16 зворот).

У п.п. 3.1-3.5 Правил внутрішнього трудового розпорядку ФОП ОСОБА_2 закріплено, що для працівників встановлено п`ятиденний робочий тиждень з тривалістю 8 робочих годин на день та 40 годинний робочий тиждень, визначено розпорядок робочого дня: початок роботи 09.00, закінчення роботи 18.00, перерва для харчування та відпочинку 13.00-14.00. (а.с.92-95).

Згідно п.3.6 Правил у випадку неявки на роботу працівник зобов`язаний до початку робочого дня попередити про причину своєї відсутності роботодавця.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності.

Актами про факт відсутності працівника на роботі, складеними ФОП ОСОБА_2 в присутності бухгалтера ОСОБА_3 , менеджера ОСОБА_4 , менеджера ОСОБА_5 , менеджера ОСОБА_6 , підтверджено відсутність водія ОСОБА_1 на роботі, зокрема:

актом №1 від 11 січня 2024 року (а.с. 99) відсутність на роботі 11.01.2024 року протягом 3 годин (з 15 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №2 від 15 січня 2024 року (а.с. 99 зворот) - відсутність на роботі 15.01.2024 року протягом 3 годин (з 15 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №3 від 16 січня 2024 року (а.с. 99) відсутність на роботі 16.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №4 від 18 січня 2024 року (а.с. 100 зворот) відсутність на роботі 18.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №5 від 19 січня 2024 року (а.с. 101) відсутність на роботі 19.01.2024 року протягом 2 годин (з 16 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №6 від 22 січня 2024 року (а.с. 101 зворот) - відсутність на роботі 22.01.2024 року протягом 4 годин (з 14 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №7 від 23 січня 2024 року (а.с. 102) відсутність на роботі 23.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №8 від 24 січня 2024 року (а.с.102 зворот) відсутність на роботі 24.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №9 від 25 січня 2024 року (а.с. 103) відсутність на роботі 25.01.2024 року протягом 3 годин (з 15 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №10 від 26 січня 2024 року (а.с. 103 зворот) - відсутність на роботі 26.01.2024 року протягом 8 годин (з 09 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №11 від 29 січня 2024 року (а.с. 104) відсутність на роботі 29.01.2024 року протягом 8 годин (з 09 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

актом №13 від 30 січня 2024 року (а.с. 105) відсутність на роботі 30.01.2024 року протягом 8 годин (з 09 год.00 хв. до 18 год.00 хв).

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у зазначені в актах періоди відповідає інформації, внесеній до табелю обліку робочого часу ФОП ОСОБА_2 за січень 2024 року (а.с.106-107).

30 січня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено в телефонному режимі про необхідність з`явитись на роботу та надати пояснення щодо відсутності на робочому місці, що підтверджується актом №12 від 30 січня 2024 року, складеним ФОП ОСОБА_2 в присутності бухгалтера ОСОБА_3 , менеджера ОСОБА_4 , менеджера ОСОБА_5 , менеджера ОСОБА_6 (а.с.104 зворот)

ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу прогулу 26.01.2024 року, 29.01.2024 року, 30.01.2024 року відмовився, що зазначено в акті №13 від 31 січня 2024 року, підписаному ФОП ОСОБА_2 , бухгалтером ОСОБА_3 , менеджером ОСОБА_4 , менеджером ОСОБА_5 , менеджером ОСОБА_6 (а.с.105 зворот).

Вищезазначені факти відсутності ОСОБА_1 на роботі протягом робочого дня підтвердили допитані в судовому засіданні суду першої інстанції як свідки працівники ФОП ОСОБА_2 : ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Не вихід на роботу 26.01.2024 року, 29.01.2024 року та 30 січня 2024 року підтвердив в судовому засіданні суду першої інстанції і позивач ОСОБА_1 , мотивуючи це попереднім узгодженням з роботодавцем ФОП ОСОБА_2 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо узгодження з роботодавцем відсутності на роботі 26.01.2024 року, 29.01.2024 року та 30 січня 2024 року позивачем суду не надано, а судом не встановлено.

Покликання у апеляційній скарзі на не роз`яснення ОСОБА_1 роботодавцем тривалості робочого часу, спростовується укладеним між сторонами трудовим договором, пунктом 4.1 якого встановлено норму тривалості робочого часу працівника - 40 годин на тиждень. Жодного документу про встановлення іншої тривалості робочого часу позивачем не надано.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Встановивши, що позивач 26.01.2024 року, 29.01.2024 року, 30.01.2024 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, що зафіксовано належним чином; на звернення роботодавця про причини невиходу на роботу ОСОБА_1 пояснень не надав; місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про дотримання роботодавцем норм трудового законодавства України при звільненні позивача із займаної посади.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Шевчуком Віктором Миколайовичем залишити без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.