Справа № 645/6142/24
Провадження № 2/645/384/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі: Головуючого судді - Шарка О.П., при секретарі судових засідань - Мухіні В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з них в солідарному порядку суми боргу у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань по рішенню Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року у справі №2-984/10 за період з 21.08.2021 по 23.02.2022 у розмірі 94 154, 62 (дев`яносто чотири тисячі сто п`ятдесят чотири гривні 62 коп. та витрати судові витрати у розмірі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень 00 коп.).

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на ті обставини, що він є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк» та ВАТ «Банк Універсальний». 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 (далі - Відповідач 1, Позичальник) було укладено кредитний договір №095-2008-2205 (далі Кредитний договір 1).

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 1 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 296 768,00 доларів США (далі Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі підвищена процентна ставка).

Згідно п.1.3. Кредитного договору 1 цільове призначення кредиту на погашення заборгованості перед ВАТ ВТБ Банк () за кредитним договором №15.56-22/07-СК від 27.12.2007 року, за Кредитним договором №15.56-22/08-СК від 09.04.2008 року.

01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р (далі Договір поруки 1).

Також, 01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р/1 (далі Договір поруки 2).

Крім того, 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №095-2008-2206 (далі Кредитний договір 2).

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 2 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 120 000,00 доларів США (далі Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі підвищена процентна ставка). Згідно п.1.3. Кредитного договору 2 цільове призначення кредиту на споживчі цілі.

01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р (далі Договір поруки 1).

Також, 01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р/1 (далі Договір поруки 2).

Згідно п.1.4 договорів поруки відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

Оскільки Відповідачем 1 були порушені умови кредитних договорів в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, Банк звернувся до суду за захистом своїх інтересів. 15.02.2010 року Фрунзенським районним судом міста Харкова було ухвалено рішення по справі №2-984/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №095-2008-2205 від 01.07.2008 року у розмірі 2 418 396, 95 грн. та заборгованості за кредитним договором №095-2008-2206 від 01.07.2008 року у розмірі 991 605, 38 грн, а також судового збору у сумі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 252,00 грн. Рішення набрало законної сили 26.02.2010 року. У подальшому ПАТ «Універсал банк» було отримано виконавчі документи та пред`явлено їх до виконання.

На даний час рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова було по справі №2-984/10 не виконано, що підтверджується відкритими виконавчими провадженнями щодо Позичальника, Відповідача 1 та щодо Відповідача 2, Поручителя1. Інформація щодо відкритих виконавчих проваджень щодо Відповідача 3, Поручителя 2 відсутня на офіційному сайті АСВП. За таких підстав, Позивач просив задовольнити викладені позовні вимоги.

Від представника Відповідача 3, адвоката Ейбатова Заура Мардан огли, надійшов відзив на позовну заяву. В такому відзиві представник заперечує наявність підстав у задоволені позовних до Відповідача 3 з огляду на наступне. 24.03.2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист №2-984/10 про стягнення з Відповідача 3 на користь ПАТ «Універсал Банку» заборгованості за кредитними договорами в сумі 3410625,31 грн. В подальшому, виконавчий лист було передано на виконання до Фрунзенського ВДВС в м.Харкові ГТУЮ в Х/о. 23.03.2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання такого виконавчого листа. На офіційному сайті АСВП інформація щодо відкритих виконавчих проваджень про стягнення з Відповідача 3 на користь ПАТ «Універсал Банк» відсутня. 03.09.2010 року державним виконавцем, керуючись п.4 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції станом на відповідну дату) було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пред`явленням виконавчого документу не за місцем виконання. Посилаючись на втрату виконавчого документу щодо Відповідача 3 Позивач звернувся до суду з заявою про видачу дублікату такого виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення на виконання. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (Провадження № 6/645/86/24) судом було відмовлено у заяві Позивача. При прийнятті такого рішення суд виходив з того, що виконавчий лист був виданий 24.03. 2010 року. Таким чином, виконавчий лист мав бути пред`явлений до виконання у строк до 26.02.2013 року. Тобто отримавши оригінал виконавчого документу із відміткою державного виконавця про відмову у відкритті провадження, стягувач у строк до 26.02.2013 року повинен був пред`явити виконавчий лист до належного ВДВС. Проте, протягом зазначеного строку АТ «Універсал Банк» не пред`являв виконавчий лист до виконання, та жодних поважних причин цього, а саме - об`єктивних, непереборних обставин, які б перешкоджали стягувачу пред`явити виконавчий лист до виконання, суду не наведено. Також, представник Відповідача 3 у своєму відзиві посилався на існування задавненості позовних вимог щодо Відповідача 3, адже Позивач впродовж більш як 11 років не вчинив належних та необхідних дій щодо примусового виконання рішення суду, чим свідомо, з власної вини створив передумови для створення заборгованості по 3% річних та інфляційних втрат, а тому рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року по справі № 2-984/10, зокрема в частині можливості стягнення з Відповідача 3, не може бути виконане. А тому, банк втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем, зокрема Відповідачем 3, своїх зобов`язань за рішенням суду (адже пропустив строк пред`явлення до виконання виконавчого листа). Крім того, представник Відповідача 3 зазначає, що непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він не погоджується з твердженнями представника Відповідача 3. Представник Прзивача зазначає, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для Відповідача-3, та з огляду на те, що Відповідачами порушено грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зазначила, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Матеріали справи не містять доказів, відповідно до яких зобов`язання є припиненим. Таким чином, наявність рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 по справі №2-984/10 не свідчить про необхідність сплати заборгованості лише за таким рішенням суду, оскільки зобов`язання Відповідача 1 за кредитними договорами не припинились після ухвалення рішення. Також, представник Позивача стверджує, що посилання на положення ст. 559 ЦК України є необґрунтованим, оскільки вказана норма застосовується лише та безпосередньо до правовідносин, які виникають у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. В даному ж позові правовідносини мають інший характер, а саме, пов`язані з отриманням компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому відсутні підстави говорити про пропуск Позивачем шестимісячного строку звернення з вимогою до поручителя Відповідача 3. Крім того, представник Позивача зазначає, що з обставин даної справи вбачається, що кредитор вже скористався судовим захистом, та рішенням суду у справі №2-984/10 з боржника стягнуто суму основного боргу, отже таке зобов`язання не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.А тому твердження представника Відповідача-3 щодо того, що не підлягають стягненню 3% річних у натуральному зобов`язанні без пред`явлення вимог про стягнення задавненої вимоги у контексті спірних правовідносин є безпідставними. Представник Позивача зазначає, що пред`явлення виконавчого документа до виконання є правом стягувача, а не обов`язком. В той же час, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання боржником (згідно вимог ст. 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України). І саме зволікання боржника з виконанням такого рішення створило передумови для виникнення у Позивача права на застосування наслідків його невиконання, передбачених ст. 625 ЦК України. Перекладання відповідальності за виникнення заборгованості з 3% річних та інфляційних втрат на стягувача є зловживанням з боку боржника Відповідача 3, та намаганням уникнути відповідальності за невиконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010. За таких обставин просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Від представника Відповідача 3 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він дотримується раніше викладеної позиції.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, просив суд розглянути справу без його участі, про що зазначено у тексті позовної заяви.

Відповідач 1 у судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином.

Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, повідомлений про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином.

Відповідач 3 у судове засідання не з`явився, повідомлений про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином. Від представника Відповідача 3, адвоката Ейбатова З.М. надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі Відповідача 3 та його представника

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав:

У ході судового розгляду встановлено, що Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк» та ВАТ «Банк Універсальний». 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 (далі - Відповідач 1, Позичальник) було укладено кредитний договір №095-2008-2205 (далі Кредитний договір 1).

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 1 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 296 768,00 доларів США (далі Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі підвищена процентна ставка).

Згідно п.1.3. Кредитного договору 1 цільове призначення кредиту на погашення заборгованості перед ВАТ ВТБ Банк () за кредитним договором №15.56-22/07-СК від 27.12.2007 року, за Кредитним договором №15.56-22/08-СК від 09.04.2008 року.

01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р (далі Договір поруки 1).

Також, 01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р/1 (далі Договір поруки 2).

Крім того, 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №095-2008-2206 (далі Кредитний договір 2).

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 2 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 120 000,00 доларів США (далі Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі підвищена процентна ставка). Згідно п.1.3. Кредитного договору 2 цільове призначення кредиту на споживчі цілі.

01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р (далі Договір поруки 1).

Також, 01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р/1 (далі Договір поруки 2).

Згідно п.1.4 договорів поруки відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

15.02.2010 року Фрунзенським районним судом міста Харкова було ухвалено рішення по справі №2-984/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №095-2008-2205 від 01.07.2008 року у розмірі 2 418 396, 95 грн. та заборгованості за кредитним договором №095-2008-2206 від 01.07.2008 року у розмірі 991 605, 38 грн, а також судового збору у сумі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 252,00 грн. Рішення набрало законної сили 26.02.2010 року. У подальшому ПАТ «Універсал банк» було отримано виконавчі документи та пред`явлено їх до виконання.

На даний час рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова було по справі №2-984/10 не виконано, що підтверджується відкритими виконавчими провадженнями щодо Позичальника, Відповідача 1 та щодо Відповідача 2, Поручителя1.

Відповідно до розрахунку, наданого Позивачем, заборгованість у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №095-2008-2205 від 01.07.2008 року за весь час прострочення складає 13535,70 грн. При цьому, кількість днів прострочення за період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року становить 187 днів. Інфляційні втрати Позивача за час прострочення становлять 52839,90 грн.

Заборгованість у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №095-2008-2206 від 01.07.2008 року за весь час прострочення складає 5664,86 грн. При цьому, кількість днів прострочення за період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року становить 187 днів. Інфляційні втрати Позивача за час прострочення становлять 22114,16 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості Відповідачів становить 94154,62 грн.

24.03.2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист №2-984/10 про стягнення з Відповідача 3 на користь ПАТ «Універсал Банку» заборгованості за кредитними договорами в сумі 3410625,31 грн. В подальшому, виконавчий лист було передано на виконання до Фрунзенського ВДВС в м. Харкові ГТУЮ в Х/о. 23.03.2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття ВП №31828136 з примусового виконання такого виконавчого листа. На офіційному сайті АСВП інформація щодо відкритих виконавчих проваджень про стягнення з Відповідача 3 на користь ПАТ «Універсал Банк» відсутня.

03.09.2010 року державним виконавцем, керуючись п.4 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на відповідну дату) було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пред`явленням виконавчого документу не за місцем виконання.

Посилаючись на втрату виконавчого документу щодо Відповідача 3 Позивач звернувся до суду з заявою про видачу дублікату такого виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення на виконання. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (Провадження № 6/645/86/24) судом було відмовлено у заяві Позивача про видачу дублікату виконавчого листа щодо Відповідача 3 та поновлення строку на його пред`явлення до виконання. При прийнятті такого рішення суд виходив з того, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором набрало законної сили 26.02.2010 року. Виконавчий лист на примусове виконання рішення суду був виданий 24.03.2010 року. Таким чином, виконавчий лист мав бути пред`явлений до виконання у строк до 26 лютого 2013 року. Тобто отримавши оригінал виконавчого документу із відміткою про державного виконавця про відмову у відкритті провадження у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа не за місцем виконання, стягувач у строк до 26.02.2013 року повинен був пред`явити виконавчий лист до належного ВДВС. Проте, протягом зазначеного строку АТ «Універсал Банк» не пред`являв виконавчий лист до виконання, та жодних поважних причин цього, а саме - об`єктивних, непереборних обставин, які б перешкоджали стягувачу пред`явити виконавчий лист до виконання, суду не наведено. Будь-яких реальних перешкод для звернення виконавчого листа до виконання у визначений законом строк у стягувача не було. Враховуючи, що з дня, коли закінчився строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, до дня звернення АТ «Універсал Банк» із даною заявою про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання минуло майже 11 років, доказів, що свідчили б про добросовісну реалізацію стягувачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявник суду не надав. Заявником не наведено обґрунтованих аргументів на підтвердження поважності причин для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Встановивши, що поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання заявником не наведено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви АТ «Універсал Банк». Оскільки підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вбачається, то немає й підстав для видачі його дублікату, адже вимога про видачу дублікату виконавчого листа безпосередньо пов`язується із можливістю пред`явлення його до виконання, право на яке є втраченим у зв`язку з пропуском строку його пред`явлення».

Відповідно до статті 129(1) Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення і в процесуальному законодавстві України. Так, статтею 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.526 ЦКУ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.625 ЦКУ боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина третя статті 11 ЦК України).

У справі, що розглядається, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є кредитні договори.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Ст.105 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень ст.526, 599, 611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст..625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_3 , то суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 р. у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч.1 ст.267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст.625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п.4 ч.1 ст.602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20).

Подібний за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25.01.2024 у справі №924/159/14 (924/502/23).

Судом встановлено, що позивач маючи статус кредитора, не реалізовав своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом щодо Відповідача 3, втратив своє право вимоги на примусове виконання Відповідачем 3 своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Враховуючи вищевикладене, у діях Позивача вбачається недобросовісність. Адже, прострочення виконання грошового зобов`язання з боку Відповідача 3, що підтверджене рішенням суду, відбулось саме з вини Позивача, що унеможливлює застосування в цьому конкретному випадку ст. 625 ЦК України.

Тому суд вважає, що зобов`язання Відповідача 3 є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

Як вбачається з встановлених обставин, що заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України, була нарахована позивачем щодо Відповідача 3 на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, суд вважає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому у кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20.

Адже, Банк використав право вимоги щодо повернення усієї суми кредиту, рішенням суду стягнена заборгованість за кредитним договором, проте Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (Провадження № 6/645/86/24) в задоволенні заяви AT «Універсал Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа щодо Відповідача 3 відмовлено, тобто рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року по справі № 2-984/10 (про стягнення з Відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором), зокрема в частині можливості стягнення з Відповідача, не може бути виконане.

Варто звернути увагу, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (виконавча давність) це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису судового рішення. Пропуск виконавчої давності, за загальним правилом, тягне за собою неможливість звернутися до виконавця для примусового виконання судового рішення.

Також, суд враховує наступне.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

В постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Статтею 559 ЦК України (в редакції, на момент укладання договору поруки та кредитного договору) встановлено, - Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

2. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

3. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

4. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 408/8040/12.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором необхідно вважати припиненими.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року справа № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18) та постанові Верховного Суду від 16.09.2019 року справа № 201/8164/16-ц (провадження № 61-28479св18).

Крім того, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 по справі № 202/4494/16-ц, відступаючи від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26.11.2014 року (справа № 6-75цс14), від 03.02.2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06.07.2016 року (справа № 6-1199цс16)

У зв`язку із закінченням строку дії договору та припиненням основного зобов`язання припиняються й забезпечувальні зобов`язання, такі, як порука, іпотека, застава та інші, зобов`язання, що мають забезпечувальних характер, визначені в статті 546 ЦК України, договорі та інших законах, оскільки вказані зобов`язання мають акцесорний, тобто додатковий до основного зобов`язання, характер.

При цьому, у правовідносинах, які виникли критично важливо врахоувати основоположний та важливий принцип - рівність сторін договору, оскільки тлумачення норм ЦК України і розрізі можливості стягнення з поручителя яких-небудь грошових сум після припинення договору поруки та навіть після втрати права на примусове виконання наявного судового рішення (через пропуск строків звернення до ДВС та відмову у їх поновленні судом) ставить поручителя у вкрай невигідне становище, бо кредитор зможе продовжувати нараховувати санкції без обмеження будь-яким строком, тобто зобов`язання триває вічно, що, очевидно, як кредитодавцем, так і позичальником, а тим більше поручителем, не малося на увазі при укладенні відповідних договорів, які передбачали конкретні строки їх дії.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц Великою Палатою Верховного Суду зроблено обґрунтований висновок про те, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії договору, тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється.

Адже, інший висновок породжував би правову невизначеність у правовідносинах, урегульованих договором, та ставив би сторони у нерівні позиції, а для позичальника та поручителя вони були б кабальними. Разом із тим кредитодавець (позикодавець) отримував би невиправдані преференції і міг би дозволити собі недобросовісну та безвідповідальну поведінку щодо контролю за належним виконанням умов договору боржником, фактично перетворюючи такого боржника у "вічного боржника".

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі N 6-1599цс15 суд вказав, що, покладаючи на поручителів обов`язок щодо виконання ними основного зобов`язання, суд не врахував положення частини четвертої статті 559 ЦК України та не перевірив, чи не припинила дію порука в силу цієї норми, адже ця обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог кредитора про стягнення з поручителів заборгованості за основним договором. Зроблено висновок про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Відповідно, з матеріалів справи вбачається, що у кредитних договорах (п.1.2.) та у договорах поруки (п.1.2.) визначено строк повернення кредиту до 01.07.2028 року. Також, договорами поруки строк дії такої поруки не встановлено. При цьому, рішенням від 15.02.2010 року у справі №2-984/10 Фрунзенський районний суд м. Харкова було фактично змінено строк дії кредитного договору, і таке рішення набуло законної сили 26.02.2010 року. Відповідно, строк виконання кредитного договору настав в момент набранням рішенням законної сили.

Згідно абз.4 п.24 Постанови Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до Відповідача 3 як поручителя і солідарного боржника за кредитним договором, оскільки строк повернення кредитних коштів наступив 26.02.2010 року (при цьому у видачі дублікату та поновленні строку на подання виконавчого листа щодо Відповідача 3 судом було відмовлено), а банк звернувся з цим позовом у листопаді 2024 року, тобто зі спливом встановленого ч. 4 ст. 599 ЦК України шестимісячного строку з моменту настання строку погашення кредиту.

За таких обставин, слід відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору, відповідно по 1514,00 грн. з кожного, оскільки Позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3028,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263-265,268,272,273,280-282,354 ЦПК України, ст. ст. 526,530,610,611,625,1054ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» () суму боргу у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань по рішенню Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15.02.2010 року у справі №2-984/10 за період з 21.08.2021 по 23.02.2022 у розмірі 94154,62 грн. (дев`яносто чотири тисячі сто п`ятдесят чотири гривні 62 коп.).

В іншій частині вимог, зокрема до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» () сплачений судовий збір у розмірі 1514,00 грн. (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень 00 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» () сплачений судовий збір у розмірі 1514,00 грн. (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень 00 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК», , місцезнаходження 04082, м.Київ, вул. Автозаводська, 54/19

Відповідач 1: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1

Відповідач 2: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1

Відповідач 3: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2

Повний текст рішення виготовлено 06 травня 2025 року.

Головуючий суддя: