Справа №705/5942/24
2/705/953/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Гудзенко В.Л.

при секретарі судового засідання Музичук Л.В.

за участі: представника позивача адвоката Буряка О.Г.

представника відповідача адвоката Гупало М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Умань в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Уманської міської ради до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Уманська міська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності на земельну ділянку. В позові зазначає, що на адресу виконавчого комітету Уманської міської ради надійшов лист Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області «Про усунення порушень законодавства» № 131900-13/1851-2024 від 23.07.2024, з якого вбачається, що Управлінням було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності виконавчого комітету Уманської міської ради за період часу з 01.01.2020 по 31.12.2023, якою з поміж іншого встановлено порушення норм чинного законодавства продажу земельної ділянки з кадастровим номером: :02:006:1969 та надано вказівку вчинити всі необхідні дії, спрямовані на повернення зазначеної вище земельної ділянки у комунальну власність. Так, рішенням Уманської міської ради «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань надання в користування земельних ділянок» № 3.42-71/7 від 20.12.2019 надано в користування шляхом укладення договору оренди землі ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови площею 0,0102 га (кадастровий номер: :02:006:1969) за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності Уманської міської ради, які віднесені до категорії земель житлової та громадської забудови строком на 25 років. 28 січня 2020 року між Уманською міською радою та відповідачем було укладено договір оренди землі, площею 0,0102 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці на момент укладення договору оренди знаходився об`єкт нерухомого майна незавершена будівництвом нежитлова будівля, яка перебуває у власності відповідача на підставі договору дарування незавершених будівництвом нежитлової будівлі від 13.11.2006. 18 червня 2021 року за відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва незавершене будівництво нежитлової будівлі літ. «А» з підвалом, готовністю 6 %, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:006:1969, площа: 0,0102 га. Рішенням Позивача «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу за адресою: АДРЕСА_1 » затверджено відповідачу оціночну вартість земельної ділянки. На підставі вказаного рішення 03.02.2022 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу (викуп) земельної ділянки із земель комунальної власності, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. за № 148. Таким чином, Уманською міською радою було здійснено відчуження земельної ділянки на користь відповідача, на якій на момент відчуження знаходився об`єкт незавершеного будівництва, незавершене будівництво нежитлової будівлі літ. «А» з підвалом, готовністю 6 %. Відповідачем на момент набуття у власність земельної ділянки не було здійснено введення об`єкта незавершеного будівництва в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, а визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено. Таким чином, наявність на орендованій земельній ділянці згідно з Договором оренди земельної ділянки від 13.12.2021 об`єкту незавершеного будівництва, не надавала відповідачу права на придбання у власність земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме: як власнику об`єкта нерухомого майна та підлягала продажу виключно на підставі земельних торгів.

13.01.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача Гупало М.М. подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позов не обґрунтований та такий, що порушує права відповідача, як добросовісного набувача майна. Як зазначено в позовній заяві після проведення ревізії, за її висновками було запропоновано виконавчому комітету Уманської міської ради вчинити всі необхідні дії, спрямовані на повернення зазначеної вище земельної ділянки у комунальну власність. Однак в даному випадку по висновку було надано лише рекомендації для повернення, а не вказівка чи інший механізм негайного повернення, що не вказує на обов`язковість звернення до суду з метою повернення даної земельної ділянки. На території викупленої земельної ділянки знаходиться належне відповідачу майно, а саме будівля літера «А» та підвал, що хоч і на стадії будівництва однак має для нього велику цінність. Відповідачем, як власником нерухомого майна розташованого на оспорюваній земельній ділянці було здійснено звернення до Уманської міської ради із заявою про надання можливості здійснити викуп даної земельної ділянки. Орган місцевого самоврядування на підставі заяви виніс рішення про затвердження експертної оцінки та подальшого продажу (викупу) земельної ділянки відповідачем, при чому відповідно до процедури ухвалення такого рішення, його заява була опрацьована спочатку на земельній комісії, після чого була включена до порядку денного сесії Уманської міської ради і депутати громади, обрані громадою міста Умані прийняли рішення про продаж (викуп) земельної ділянки. В подальшому відповідачем було виконано всі передбачені процедурою дії, а саме сплачено авансовий внесок і укладено у нотаріуса відповідний договір купівлі-продажу земельної ділянки та повністю сплачено вартість земельної ділянки, таким чином відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки. Позивач на даний час намагається повернути у комунальну власність земельну ділянку, не вказує про повернення сплаченої вартості за купівлю земельної ділянки та послуги нотаріуса оплачені відповідачем. При цьому, слід врахувати, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до договору дарування відповідач має у власності об`єкт незакінченого будівництва, а саме будівля літера «А» з підвалом, що чітко вказує, що даний об`єкт є об`єктом нерухомого майна, відповідач зі своєї сторони вчинив всі необхідні дії передбачені ЗК України, мав повне право на отримання земельної ділянки у приватну власність шляхом її викупу і жодних законних підстав для відмови в реалізації його прав не має і не було. Посилаючись на норми чинного законодавства України, просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

15.01.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача Буряк О.Г. подано відповідь на відзив, в якій вказано, що висновки та обставини, викладені у відзиві є необґрунтованими. У силу законодавчих приписів рішення суб`єктів владних повноважень не є абсолютними (у розумінні їх здійснення «на власний розсуд»), вони реалізуються самостійно, але в межах повноважень, прямо передбачених Конституцією та законами України. З огляду на викладене суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження). Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що прийняття органом місцевого самоврядування рішень усупереч вимогам, встановлених законодавством, не буде відображати волю територіальної громади як власника, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна. Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади. Враховуючи, що відчуження земельної ділянки позивачем на користь відповідача було вчинене всупереч положень чинного законодавства України, про що вже було зазначено в позовній заяві, не можна стверджувати про те, що укладення даного правочину відповідало волі власника, оскільки її власником є не позивач, а Уманська міська територіальна громада. Позивач у свою чергу діє лише від її імені та в її інтересах. Відповідач жодним чином не спростував доводи позивача про те, що земельна ділянка була відчужена на користь відповідача всупереч волі її власника, Уманської міської територіальної громади, у зв`язку з чим відзив на позовну заяву відповідача є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, об`єкт незавершеного будівництва, що розміщений на земельній ділянці, не є об`єктом нерухомого майна, а є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) у розумінні ст. 181 та ч. 2 ст. 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Позивач вважає, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Таким чином, твердження відповідача про те, що він набув право власності на земельну ділянку у відповідності до вимог ст. 181, 331 ЦК України та ст. 134 ЗК України не відповідає дійсності. Тому просив задоволити позов у повному обсязі.

22.01.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача Гупало М.М. подано заперечення на відповідь на відзив, в якому вказано, що ОСОБА_1 постійно проживає за кордоном, що підтверджується посвідкою на проживання і на територію України після повномасштабного вторгнення рф не повертався, що підтверджується копією закордонного паспорту та відмітками в ньому, тому фактично отримати позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження матеріалів цивільної справи отримати не міг. Хто та при яких обставинних отримував документи з пошти йому не відомо, а тому право подавати відзив він має з моменту фактичного отримання доступу до матеріалів позовної заяви та додатків, що мало місце після надання доступу до системи електронний суд та ознайомлення з ними. Всі посилання позивача про те, що не було доведено, що земельна ділянка була відчужена на користь відповідача є необґрунтованими, а посилання на відповідні аргументи нівелюються статтями ЗК України. Порядок продажу земельних ділянок передбачено ст. 128 ЗК України, а посилання позивача на те, що об`єкт незакінченого будівництва не є об`єктом нерухомого майна суперечить вимогам статті 181 ЦК України. Об`єкт нерухомого майна є поняттям ширшим та вказує на майно, яке в процесі створення перетворюється з будівельних матеріалів (рухомих речей) на нерухоме майно, однак навіть створене нерухоме майно до його введення в експлуатацію як оціночна його характеристика і вартість вважається сукупністю будівельних матеріалів, і таке визначення законодавцем створено саме для можливих спорів про поділ майна, визначення його вартості, можливого знесення та (або) відшкодування, а тому суб`єктивна позиція позивача, не відповідає діючому законодавству України. Подальші твердження позивача про різницю вартості земельної ділянки, жодним чином не підтверджені доказами. Позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доводи та міркування не відповідають вимогам чинного законодавства, тому просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача Буряк О.Г. в судовому засіданні, посилаючись на обставини, що викладені у позові, відповіді на відзив та норми чинного законодавства України просив задоволити позов в повному обсязі.

Представник відповідача Гупало М.М. в судовому засіданні, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши учасників процесу, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності виконавчого комітету Уманської міської ради за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 та встановлено ряд порушень та недоліків, що відображені в акті ревізії від 25.06.2024.

Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області 23.06.2024 надіслано на адресу виконавчого комітету Уманської міської ради вимогу «Про усунення порушень законодавства» № 131900-13/1851-2024. Ревізією встановлено, з-поміж іншого, порушення норм чинного законодавства під час продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:1969 та надано вказівку забезпечити повернення у комунальну власність відчуженої земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:1969, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

28.01.2020 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди, відповідно до якого орендодавець на підставі рішення Уманської міської ради від 20.12.2019 № 3.42-71/7 надав, а орендодавець прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:1969, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови площею 0,0102 га за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок земель комунальної власності Уманської міської ради, які віднесені до категорій земель житлової та громадської забудови. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна незавершена будівництвом нежитлова будівля, яка перебуває у власності орендаря на підставі договору дарування незавершених будівництвом нежитлової будівлі від 13.11.2006, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3859 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12660640 від 27.11.2006. Договір укладено терміном на 25 років до 20.12.2044.

18.06.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Уманської міської ради проведено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за № 000, а саме об`єкту незавершеного будівництва, нежитлову будівлю літ. «А» з підвалом, готовністю 6%, що розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :02:006:1969, за адресою АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

17.09.2021 рішенням № 57-22/8 Уманської міської ради VIII скликання 22 сесії винесено рішення «Про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ».

24.12.2021 рішенням №37-30/8 Уманської міської ради VIII скликання 30 сесії винесено рішення «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу за адресою: АДРЕСА_1 ». Вирішено продати ОСОБА_1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0102 га (кадастровий номер :02:006:1969) за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Відповідно до Договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки із земель комунальної власності, що був укладений 03.02.2022 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , Уманська міська рада на підставі ст..ст.12,122,127,128 ЗК України та рішення Уманської міської ради VIII скликання 30 сесії № 37-30/8 від 24.12.2021 передала за плату, а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0102 га, цільове призначення: 03.12- для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, кадастровий номер :02:006:1969, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і зобов`язувався сплатити за неї обумовлену грошову суму. На земельній ділянці, що продається шляхом викупу, знаходиться нерухоме майно незавершена будівництвом нежитлова будівля, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування незавершених будівництвом нежитлової будівлі від 13.11.2006, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3859. Реєстрація права власності на ім`я ОСОБА_1 на вищевказане незавершене будівництво нежитлової будівлі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 18.06.2021 виконавчим комітетом Уманської міської ради, номер запису 42653724.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п. "б", "ґ" статті 5 ЗК України, земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. З ЦК України).

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Отже, правовідносини, пов`язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

У даному випадку інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів власника землі, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Належне (законне) розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, які відповідно до статті 14 Конституції України є основним національним багатством, що перебувають під особливою охороною держави, а право власності на які набувається виключно відповідно до закону, безумовно є складовою питання державного (загального) інтересу (вказане цілком узгоджується із правовою позицією ЄСПЛ, пункті 70-71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України", пункт 54 рішення від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Відповідно до положень частини 5 статті 16 та частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України, якою унормовано повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У рішенні Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (пункт 71) ЄСПЛ зазначав про принцип належного урядування, який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

Територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України. Тому суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження). Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади. (постанова ВС КГС від 22.10.2024 зі справи №918/2/24).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 2 статті 127 Земельного кодексу України (чинної на час прийняття рішення) визначено, що продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 134 Земельного кодексу України (чинної на момент виникнення правовідносин) земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України (чинної на момент виникнення правовідносин) передбачалось, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; використання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих дозволів; використання релігійними організаціями, які легалізовані в Україні, земельних ділянок під культовими будівлями; будівництва об`єктів, що в повному обсязі здійснюється за кошти державного та місцевих бюджетів; надання земельних ділянок підприємствам, установам і громадським організаціям у сфері культури і мистецтв (у тому числі національним творчим спілкам та їх членам) під творчі майстерні; надання земельних ділянок в оренду для реконструкції кварталів застарілої забудови, для будівництва соціального та доступного житла, якщо конкурс на його будівництво вже проведено; розміщення іноземних дипломатичних представництв та консульських установ, представництв міжнародних організацій згідно з міжнародними договорами України; надання земельної ділянки, викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності для забезпечення таких потреб; надання земельних ділянок державної або комунальної власності для потреб приватного партнера в рамках державно-приватного партнерства відповідно до закону; надання земельної ділянки замість викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності та повернення такої земельної ділянки колишньому власнику чи його спадкоємцю (правонаступнику), у разі якщо така потреба відпала; будівництва, обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, мультимодальних терміналів, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); будівництва об`єктів забезпечення життєдіяльності населених пунктів (сміттєпереробних об`єктів, очисних споруд, котелень, кладовищ, протиерозійних, протизсувних і протиселевих споруд); передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва; надання земельних ділянок суб`єктам господарювання, що реалізують відповідно до Закону України "Про особливості провадження інвестиційної діяльності на території Автономної Республіки Крим" зареєстровані в установленому порядку інвестиційні проекти.

Разом з тим, ч. 3 ст. 134 ЗК України (чинна на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу. Земельні торги не проводяться при безоплатній передачі земельних ділянок особам, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

При цьому, вичерпний перелік обставин та підстав, існування яких не потребує проведення земельних торгів при продажі земельних ділянок комунальної власності, визначені в частинах 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України.

В той же час, на момент прийняття рішення №37-30/8 Уманської міської ради VIII скликання 30 сесії, на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006:1969, знаходився об`єкт незавершеного будівництва, нежитлова будівля літ. «А» з підвалом, готовністю 6%, що розташована на земельній ділянці, кадастровий номер :02:006:1969, за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстроване 18.06.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Уманської міської ради за № 000.

Відтак, доказами долученими до матеріалів справи підтверджено, що на момент прийняття рішення позивачем, котре стало підставою для набуття відповідачем речового права на земельну ділянку, на земельній ділянці були відсутні об`єкти нерухомого майна, а знаходився об`єкт незавершеного будівництва готовністю 6%. Дане в свою чергу, в правовому полі частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, позбавляє позивача законного права щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки на безоплатній основі без проведення земельних торгів.

Водночас, відповідач відстоюючи свою позицію констатує про розташування на спірній земельній ділянці саме об`єкту нерухомого майна яким і є об`єкт незавершеного будівництва посилаючись при цьому на реєстрацію незавершеного будівництва. З приводу чого суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 68 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (крім випадку, коли речове право на земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт; технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва.

У відповідності до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22 вересня 2004 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачалось, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням ч. 3 ст. 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво), оскільки правовий статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва, а визнання за судовим рішенням права власності цієї особи на об`єкт незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу ново створеного нерухомого майна.

З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо об`єкта незавершеного будівництва (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року № 916/633/19.

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2021 року (справа № 914/2070/19) зазначено, що факт здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) виснувала, що «відповідно до вимог статей 328 та 329 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна)».

Отже, належний на праві власності ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , готовність якого складає 6%, не є об`єктом нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна.

При цьому суд наголошує на тому, що у відповідача відсутні докази введення такого об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, приймаючи до уваги винятки щодо продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельних ділянок комунальної власності, що передбачені частиною 2 статтею 134 Земельного кодексу України, наявність на орендованій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва не надавала відповідачу права на придбання у власність спірної земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме як власнику ніби-то об`єкта нерухомого майна та підлягала, продажу позивачем виключно на підставі земельних торгів. Відтак, передача спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів поставила відповідача в привілейоване становище та призвела до порушення прав і законних інтересів Уманської територіальної громади, яка відповідно до статті 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, оскільки громада, зокрема, втратила можливість отримати максимально великий розмір плати при продажі земельної ділянки.

Аналогічна позиція наведена і в ухвалах Верховного Суду від 21 серпня 2023 року та 19 грудня 2023 року (справа № 572/1056/21).

В той же час, дослідивши матеріали справи суд констатує, що під час продажу спірної земельної ділянки відповідачу не існувала жодна з підстав, що визначені частинами 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України, які б звільняли позивача від обов`язку проведення земельних торгів щодо продажу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :02:006:1969, за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0102 га та надавали б позивачу право на безоплатну передачу, шляхом укладення спірного Договору, земельної ділянки саме з огляду на розміщення на ній об`єкта нерухомого майна, котрий належить на праві власності відповідачу.

Суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що безпосередньо сам позивач укладаючи з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки із земель комунальної власності діяв усупереч волі власника земельної ділянки - Уманської міської територіальної громади, а тому спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі.

У постанові ВП ВС від 20 липня 2022 року зі справи №923/196/20 зазначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша, друга статті 228 ЦК України).

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року по справі №910/5201/19 особа може набути право користування земельною ділянкою поза конкурсом лише під нерухомим майном та площею необхідною для його обслуговування і експлуатації.

У відповідності до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.02.2022, укладений між Уманською міською радою та ОСОБА_1 на підставі якого останній отримав у приватну власність спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суд зазначає наступне.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже, у розумінні положень наведеної норми, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав також підлягає до задоволення.

Що стосується вимоги про визнання права власності на вказану земельну ділянку слід зазначити наступне.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання права власності на відповідну земельну ділянку не є ефективним для захисту їх порушеного права у спірних правовідносинах, в розумінні пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України, тому суд вважає в цій частині позовних вимог слід відмовити.

17.03.2025 через систему «Електронний суд» адвокатом Буряк О.Г. подано заяву про розподіл судових витрат та просить стягнути з відповідача судові витати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7267,20 грн.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 4844 грн. 80 коп. за дві вимоги немайнового характеру, з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач просив стягнути із відповідача на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № 171 від 15.10.2024, ордер про надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Буряк О.Г., розрахунок витрат, які складають ціну Договору, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від №106 від 31.10.2024, платіжну інструкцію № 07/11/2024 від 15.11.2024, Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 171 від 15.10.2024, розрахунок витрат, які складають ціну Договору, Договір про надання правничої допомоги № 3 від 07.01.2025, розрахунок витрат, які складають ціну Договору, як додаток до Договору про надання правничої допомоги № 3 від 07.01.2025.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд, з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, відсутністі клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати є співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для задоволення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 181, 203, 215, 228, 331 ЦПК України, ст.ст. 4,5,12,80,116,122,127,134 ЗК України, ст. ст. 6, 8-13, 18, 19, 77-79, 89,133, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Уманської міської ради до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності на земельну ділянку,- задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу (викуп) земельної ділянки із земель комунальної власності укладений 03.02.2022 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Пархоменко Н.М. за № 148 недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянкуплощею 0,0102 га (кадастровий номер: :02:006:1969) за адресою: АДРЕСА_1 , проведену 07.02.2022 державним реєстратором виконавчого комітету Ладижинської сільської ради Уманського району на ім`я ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу (викуп) земельної ділянки із земель комунальної власності від 03.02.2022.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь Уманської міської ради (, місцезнаходження: пл..Соборності, 1, м.Умань Черкаська область) понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 4844 грн 80 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Копію рішення направити сторонам.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Суддя Валентина Леонідівна Гудзенко