ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 травня 2025 року

м. Харків

справа № 615/407/25

провадження № 22-ц/818/3020/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права вимоги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року, постановлену суддею Левчеко А.М.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Валківського районного суду Харківської області із позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права вимоги, в якому просив:

- встановити юридичний факт, що станом на 18.07.2013 при укладанні додаткової угоди №2 до Договору відступлення права вимоги №1034/44 від 16.07.2013 між АТ «ПУМБ» та ТОВ «АНСУ» було передано право вимоги до ОСОБА_1 на суму 69 865,85 грн., як фактично передане право вимоги за 698,66 грн;

- визнати, що ТОВ «АНСУ», як новий кредитор за додатковою угодою №2 до Договору відступлення права вимоги №1034/44 від 16.07.2013 між АТ «ПУМБ» та ТОВ «АНСУ», - отримав право вимоги боргу з позивача ОСОБА_1 у розмірі 69 865,85 грн, з оплатою коштів за відступлене право вимоги у розмірі 698,66 грн.

Звертаючись до Валківського районного суду Харківської області представник позивача посилається на ч. 5 ст. 28 ЦПК України, яка передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання споживача.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року справу передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на ч. 5 ст. 28 ЦПК України, зазначає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Передаючи справу за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах, а тому підстав для застосування альтернативної підсудності, передбаченої ч. 5 ст. 28 ЦПК України, не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із ч. 1 статті 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Приписами ч. 1 статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою-четвертою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

За загальним правилом частини 2 статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У той же час, законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, частина п`ята статті 28 ЦПК України передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Тлумачення статті 28 ЦПК України и свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - її така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, ям згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 80 цього Кодексу (частина шістнадцята ст. 28 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 визначені у якості відповідачів Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ». Із змісту позову вбачається, що спір виник із правовідносин, що склалися із договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16.07.2013 року.

При зверненні до суду із даним позовом, ОСОБА_1 було обрано підсудність справи за місцем свого проживання.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

В пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» судам роз`яснено, що заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

До відносин, які регулюються вищевказаним законом, належать і ті, що виникають з договорів про надання банківських фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі, зокрема, про відкриття і ведення рахунків, тощо).

Отже, виходячи зі змісту позову, у суду не виникає сумнівів, що у спірних правовідносинах позивач не є споживачем послуг, а фактично ставить питання перед судом про встановлення юридичного факту та отримання ТОВ «АНСУ» права вимоги боргу ОСОБА_1 у розмірі 69 865,85 грн., фактично не погоджується із тим, що ТОВ "АНСУ" набуло право вимоги на зазначену суму.

Матеріали справи не містять доказів того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про надання банком фінансово-кредитних послуг або будь-яких інших договірних правовідносин.

Крім того, системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Однак, позивач у своїй позовні заяві взагалі не посилається на обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначає про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо визначення територіальної підсудності даної справи і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування ухвали.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова