ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/7742/23

Провадження № 22-ц/820/956/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представника апелянта адвоката Сусли І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2025 року, суддя Бондар О.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про виділення їй в особисту приватну власність гаражу площею 22,8 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Кам`янець-Подільський, вул. Привокзальна, 27, орієнтованою вартістю 200000 грн. та автомобілю марки «Chevrolet», модель «Еріса», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , орієнтовною вартістю 203000 грн., виділення в особисту приватну власність ОСОБА_1 автомобілю «BMW», модель «Х5», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , орієнтованою вартістю 486700 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, ними було набуто у спільну сумісну власність автомобіль марки «BMW», модель «Х5», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був придбаний 24.08.2022 року у Чеській Республіці, автомобіль марки «Chevrolet», модель «Еріса», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , гараж № НОМЕР_3 , загальною площею 22,8 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Кам`янець-Подільський, вул. Привокзальна, 27. Наразі транспортні засоби разом із реєстраційними документами перебувають у фактичному володінні ОСОБА_1 .

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом, в якому просив поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації за належну частку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, автомобіль марки «Chevrolet», модель «Еріса», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частини гаража № НОМЕР_3 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 22,8 кв.м., залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 частини цього гаража.

ОСОБА_1 мотивував зустрічний позов тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ними було набуто у спільну сумісну власність автомобіль марки «Chevrolet», модель «Еріса», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та гараж № НОМЕР_3 , загальною площею 22,8 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Кам`янець-Подільський, вул. Привокзальна, 27. Автомобіль марки «BMW», модель «Х5», 2008 року випуску, було набуто ним після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем у 2021 році.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18.02.2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_2 гараж площею 22,8 кв.м., розташований за адресою: м. Кам`янець-Подільський, вул. Привокзальна, 27 та автомобіль марки «Chevrolet», модель «Еріса», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 автомобіль «BMW», модель «Х5», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20647,94 грн. компенсації. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3224 грн., витрати за надання правничої допомоги в сумі 20000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1062,04 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за проведення автотоварознавчої експертизи в сумі 2271,85 грн.

У мотивувальній частині рішення суд послався на відсутність у справі доказів на підтвердження обставин щодо придбання ОСОБА_1 автомобілю марки «BMW», модель «Х5», державний номерний знак НОМЕР_2 , за особисті кошти.

Суд зауважив, що при вирішенні спору слід виключити стан невизначеності між сторонами, тому залишення спірного гаража в спільній частковій власності сторін призведе до невизначеності між ними і необхідності вживання додаткових позасудових чи судових механізмів для вирішення долі цього майна.

Свою відмову у прийнятті до уваги звіту про оцінку майна №25-240902-01, виконаного ТОВ «Консалтингова компанія «ЛАДА» на замовлення ОСОБА_1 суд мотивував тим, що у звіті зазначено вартість та метод оцінки, без дослідження оголошень, які враховувалися при проведені оцінки та опису порядку проведення оцінки, у зв`язку з чим він є необґрунтованим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що справа містить докази на підтвердження того, що спірний автомобіль марки «BMW», модель «Х5» було придбано ним після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 , відтак він не підлягає поділу.

Поділ гаражу судом проведено всупереч закону, оскільки у разі присудження судом компенсації позивач за первісним позовом зобов`язана була внести на депозитний рахунок суду відповідну суму компенсації. В той же час, він не погоджувався на отримання грошової компенсації за належну йому частку у спільному гаражі, зокрема, і через те, що судом неправильно визначено його вартість.

В суді представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про судове засідання були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 10.07.2015 року, який було розірвано рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.11.2023 року ( т. 1, а.с. 156-157).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т. 1, а.с. 9).

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте наступне майно: автомобіль марки «BMW», модель «X5», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , придбаний 24.08.2022 року у Чеській Республіці, вартістю 387228,16 грн. (т. 1, а.с. 10, 79-82), автомобіль марки «Chevrolet», модель «Epica», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 225092 грн., який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 19.06.2016 року (т. 1, а.с. 12, 205-208), гараж № НОМЕР_3 загальною площею 22,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано на ОСОБА_2 , вартістю 203512 грн. ( т. 1, а.с. 41-45, 165, 172).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1, 2 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини 1 якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Разом із цим, частиною 6 статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині 6 статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю (постанова Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі №537/541/23).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення 1 абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21)).

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина 3 статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі №757/64512/16-ц).

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам 1 і 7 статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки (постанова Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі №648/3137/15-ц).

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ в інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №615/1364/16-ц, провадження №61-6575св19, від 17.08.2022 року у справі №522/8676/20, провадження №61-1714св22, від 17.01.2024 року справі №522/17831/20 (провадження №61-7951св23).

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування у шлюбі сторонами було набуто автомобіль марки «BMW», модель «X5», вартістю 387228,16 грн., автомобіль марки «Chevrolet», модель «Epica», вартістю 225092 грн., гараж № НОМЕР_3 загальною площею 22,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Кам`янець-Подільський, вул. Привокзальна, 27, вартістю 203512 грн. Таким чином, загальна вартість спільного сумісного майна подружжя становитиме 815832,16 грн., відповідно, вартість частки кожного становитиме 407916,08 грн. (815832,16 грн./2).

ОСОБА_1 не надав у справі доказів на підтвердження обставин щодо належності йому на праві особистої приватної власності спірного автомобіля марки «BMW». Сам по собі факт припинення фактичних шлюбних стосунків не звільняє сторону, яка стверджує про належність їй на праві особистої приватної власності майна, яке було придбано в період шлюбу, спростовувати презумпцію спільності набутого майна сторін.

У позовній заяві ОСОБА_2 просила виділити в особисту приватну власність гараж та автомобіль марки «Chevrolet», ОСОБА_1 залишити у власності автомобіль марки «BMW».

ОСОБА_1 у зустрічному позові просив стягнути з ОСОБА_2 вартості автомобіля марки «Chevrolet», визнати за кожним зі сторін право власності на частину спірного гаража.

У зв`язку із необхідністю усунення невизначеності у відносинах позивача з відповідачем та вичерпання конфлікту, враховуючи, що ОСОБА_1 фактично проживає за кордоном, в той час як спільна дочка сторін проживає разом із матір`ю, ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належний сторонам на праві спільної сумісної власності гараж необхідно виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 зі стягненням з неї на користь ОСОБА_1 відповідної грошової компенсації.

Незгода ОСОБА_1 на виплату йому грошової компенсації при виділенні в особисту приватну власність ОСОБА_2 спірного гаражу, а також невнесення останньою на депозитний рахунок суду відповідної вартості частки саме по собі не є підставою для відмови в позові останньої з цих підстав. Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі №757/64512/16-ц.

Доводи апелянта щодо неправильного визначення вартості спірного гаража є безпідставними, позаяк судом належним чином обґрунтовано та мотивовано оцінку вартості вказаного майна.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 травня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова