Номер провадження 2/754/2305/25
Справа №754/514/25
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.

за участю секретаря судового засідання Донець Ю.Г.

за участю Позивача ОСОБА_1

за участю представника Відповідача Грищенко А.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету технології та дизайну про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

Стислий виклад позицій сторін

13 січня 2025 року Позивачка звернулася до Суду з цим позовом, вона просила:

- визнати наказ № 72-АГЧ від 25 вересня 2024 року Київського національного університету технологій та дизайну (надалі - Відповідач, КНУТД), яким звільнено ОСОБА_1 , чергового з режиму служби охорони університету, з 30 вересня 2024 року за власним бажанням, статтею 38 КЗпП України, незаконним та скасувати його;

- поновити Позивачку на посаді чергового з режиму служби охорони університету з 01 жовтня 2024 року в Університеті;

- стягнути з Відповідача на користь Позивачки середній заробіток за час вимушеного починаючи з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 60 000,00 грн; судові витрати.

Попередній розрахунок суми судових витрат становить судовий збір за подання позовної заяви та витрати на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн

Позов обґрунтовано тим, що Позивачка працювала у Відповідача на посаді чергового з режиму служби охорони університету з вересня 2019 року. 30 вересня 2024 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Позивачка вважає звільнення незаконним, оскільки вона написала заяву про звільнення за власним бажанням під тиском начальника охорони ОСОБА_2 , який відмовив у прийнятті заяви на звільнення за ініціативою працівниці у зв`язку зі свавіллям керівництва, запропонувавши лише два варіанти: за власним бажанням або за негативними наслідками (погана робота). Позивачка боялась негативних наслідків та погроз, тому написала заяву про звільнення за власним бажанням, хоча її первісне звернення було пов`язане зі свавіллям керівництва (що полягає у наступних діях: неналежний стан бомбосховища (підвалу-укриття), усна заборона на допуск співробітників іншої організації до укриття; розпорядження про встановлення столу у проході до вхідних дверей та розміщення чергових на протязі; переведення на інше робоче місце - до 2-го гуртожитку), а не з власним бажанням припинити трудові відносини.

Крім того Позивачка просить суд поновити строк на звернення до суду мотивуючи це тим, що: вона не є юридично грамотною; вона була позбавлена можливості звернутися за юридичною допомогою та суд внаслідок оголошення повітряних тривого на території м. Києва та відключення електропостачання.

18 лютого 2025 року до Суду подав відзив на позовну заяву, що був надісланий поштою 11 лютого 2025 року (пізніше копія відзиву була подана також в електронному кабінеті). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву наполягає на безпідставності вимог Позивачки та просить Суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач стверджує, що Позивачка не надала жодних доказів тиску з боку університетського керівництва чи завдання їй моральної шкоди. Відповідач також підкреслює, що Позивачка протягом своєї роботи не зверталася зі скаргами щодо тиску ані до керівництва Університету, ані до профспілкових організацій, а також не зазнавала дисциплінарних стягнень чи мобінгу.

Відповідач зазначає, що після написання заяви про звільнення і до фактичного звільнення Позивачка мала достатньо часу (з 20 по 30 вересня 2024 року), щоб відкликати свою заяву, але не скористалася цим правом. На цій підставі Відповідач робить висновок, що заява про звільнення була добровільним волевиявленням Позивачки.

Відповідач вважає, що встановлення столу в холі на проході до вхідних дверей та регулярний прихід до навчального корпусу проректора ОСОБА_3 , який здійснював такі дії в межах виконання своїх функціональних обов`язків, не можна розцінювати як свавілля з боку керівництва та примусу до звільнення, а також порушення вимог з охорони праці. Щодо переведення Позивачки до 2-го гуртожитку з 22 вересня 2024 року - такого рішення керівництво Університету. Підвал, який знаходиться в будівлі 5-го навчального корпусу КНУТД за адресою: АДРЕСА_1 , не є бомбосховищем. Державний науково-дослідний інститут МВС України не є орендарем даної будівлі, а є його співвласником, до КНУТД не звертався зі скаргою щодо стану підвалу за вищевказаною адресою. Також ніяких розпоряджень зі сторони адміністрації Університету щодо заборони впускати працівників Державного науково-дослідного інституту МВС України не було.

Відповідач також заявив про пропуск Позивачкою встановленого законом місячного строку для звернення до Суду. Відповідач стверджує, що Позивачка була ознайомлена з наказом про звільнення 30 вересня 2024 року, а до Суду звернулася лише 13 січня 2025 року, що є порушенням статті 233 КЗпП. Причини пропуску строку, на які посилається Позивачка (юридична необізнаність та повітряні тривоги), на думку Відповідача, не є достатньо вагомими для визнання їх поважними та поновлення цього строку.

24 лютого 2025 року Позивачка подала відповідь на відзив, у якому наголосила на тому, що тиск начальника охорони ОСОБА_2 написати заяву про звільнення за власним бажанням полягав у морально-психологічному впливі. Він змусив написати заяву про звільнення за власним бажанням, погрожуючи звільненням за негативними наслідками ("погана робота"), якщо Позивачка не зробить вибір. Також ОСОБА_2 приховав від неї підставу звільнення, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, що призвело до погіршення психічного стану здоров`я. Після написання заяви ОСОБА_2 погрожував проблемами у разі звернення за захистом, назвавши це наклепом, що призвело до погіршення її здоров`я та глибоких душевних страждань після звільнення. Факт усної погрози не зафіксовано, проте це може підтвердити свідок ОСОБА_4 , який отримав аналогічні погрози. Унаслідок погроз керівника, незаконного звільненням стан здоров`я Позивачки погіршився, у зв`язку вона не може знайти роботу та перебуває в стані стресу.

Позивачка вважає, що Відповідач порушив вимоги статті 33 КЗпП України внаслідок переведення без її згоди в більш гірші умови праці.

24 лютого 2025 року Позивачка подала до Суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, просить визнати заяву нікчемною та такою, що порушує чинне законодавство України. Вона стверджує, що не пропустила тримісячний строк для звернення до Суду, передбачений у частині другій статті 233 КЗпП. Також зазначає, що 15 листопада 2024 року вже подавала заяву, яку суд повернув ухвалою від 03 грудня 2024 року.

07 березня 2025 року Відповідач надіслав поштою заперечення на відповідь на відзив (надійшов до Суду 11 березня 2025 року, пізніше ідентичні заперечення була подані також в електронному кабінеті), в якому, зокрема, заперечує порушення вимог статті 33 КЗпП України з тієї підстави, що начальник охорони ОСОБА_2 повідомив Позивачку про переміщення до 2-го гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до частини другої статті 32 КЗпПП не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

27 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до КНУТД з заявою про прийом на посаду чергового служби охорони університету з 01 вересня 2019 року. З нею проведено: інструктаж по техніці безпеки відповідно до професії; інструктаж і навчання безпечним методам роботи; інструктаж з питань цивільного захисту, пожежної безпеки та дій у надзвичайних ситуаціях. Вона також була ознайомлена з колективним договором та правилами внутрішнього розпорядку КНУТД (доказ - копія заяви від 27.08.2019).

Відповідно посадової інструкції чергового служби охорони університету черговий має такі завдання та обов`язки:

1.Заступає на чергування та несе службу у відповідності з місячним графіком чергувань, затвердженим начальником СОУ.

2.Після огляду об`єктів чергування доповідає на центральний пост старшому черговому СОУ про початок чергування, виявлені недоліки. На протязі чергування записує у журнал про надзвичайні події, та діє відповідно до інструкції чергового.

3.Контролює прохід студентів, співробітників університету, а також не пропускає сторонніх осіб, не допускає виносу та вивезення матеріальних цінностей з об`єкту, що охороняється, без належного дозволу керівників.

4.Протягом чергування періодично обходить територію об`єкту, що охороняється, не дозволяє паління у невизначених для цього місцях. У разі надзвичайних подій діє згідно інструкції з техніки безпеки та протипожежної безпеки.

5.Викликає служби: поліції, МНС при необхідності локалізації чи знешкодженні аварій, злочинних дій чи інших непередбачених обставин.

6.Черговому забороняється без дозволу під час чергування залишати територію об`єкту, що охороняється, передавати виконання своїх обов`язків стороннім особам, вести неслужбові телефонні розмови, приймати на зберігання сторонні речі.

20 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення, відповідно до якої просила її звільнити з займаної посади за власним бажанням з 30 вересня 2024 року.

22 вересня 2024 року, 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 заступила на чергування у гуртожитку № 2 КНУДТ, що підтверджується журналом прийому та здачі чергування.

25 вересня 2024 року на підставі заяви, що була подана 20 вересня 2024 року, Відповідач прийняв наказ № 72-АГЧ про звільнення Позивачки з посади чергового з режиму служби охорони університету, з 30 вересня 2024 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. Копію цього наказ Позивачка отримала 30 вересня 2024 року.

Позивачка за період з жовтня 2023 року по вересень 2024 року отримала дохід у розмірі 94 487,43 грн (довідка про доходи № 05-28 від 19.11.2024), її середня заробітна плата становить 379,38 грн (довідка про розрахунок середньої заробітної плати № 28-28/3072 від 18.11.2024).

12 листопада 2024 року Позивачка засобами поштового зв`язку звернулася до КНУТД з письмовою заявою, в якій вимагала скасувати наказ про її звільнення від 25.09.2024, поновити її на посаді з 30.09.2024 та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

21 листопада 2024 року КНУТД листом відмовив, оскільки посилаючись на відсутність відкликання заяви про звільнення у визначений термін (у період з 20 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року) та відмову Позивачки від продовження роботи на прохання начальника служби охорони.

Після звільнення у лютому 2025 - березні 2025 Позивачка зверталася ініціювала звернення до низки державних та громадських інституцій щодо можливих порушень з боку КНУТД (Державної служби з питань праці, Офісу Президента, Федерації професійних спілок України та Комітету Верховної Ради з питань освіти, науки та інновацій). Позивачка не отримала безпосереднього вирішення свого питання від цих інстанцій. Більшість з них перенаправили її звернення до Міністерства освіти і науки України, яке, у свою чергу, рекомендувало звернутися до правоохоронних органів (доказ - лист № 07/8з-2 від 06.03.2025, виданий Федерація професійних спілок України).

Свідок ОСОБА_4 , який також працював та був звільнений з чергового з режиму служби охорони університету разом з Позивачкою (оскаржує своє звільнення в іншій справі) у Суді підтвердив, що прямого примусу (вказівки) до написання заяви про звільнення не було, але попередні дії керівництва створили таку атмосферу. Проректор погрожував звільненням Позивачки за відсутність на посту в коридорі, хоча вони мали окреме приміщення для спостереження. 20.09.2024 свідок та Позивачка подали заяви про звільнення через "свавілля керівництва" через незгоду з переведенням до іншого гуртожитку, встановлення стола, але начальник охорони ОСОБА_2 відмовив і сказав написати заяви за власним бажанням або "за наслідками роботи", оскільки перша підстава не передбачена законодавством. Свідок також вказав, що по телефону з начальником охорони ОСОБА_2 вів розмови безпосередньо він, а не Позивачка. Свідок підтвердив відсутність дисциплінарних стягнень, сварок чи конфліктів щодо Позивачки.

Свідок ОСОБА_2 , який є колишнім керівником Позивачки, пояснив, що Позивачка та ОСОБА_4 виявили бажання звільнитися та подали відповідні заяви. Спочатку вони просили звільнити їх наступного дня, але ОСОБА_2 пояснив необхідність подання заяви за два тижні. Позивачка погодилася і переписала заяву з проханням звільнити її 30 вересня 2024 року. ОСОБА_2 просив їх залишитися. Зауваження проректора до роботи Позивачки, зокрема її відсутність на посту в коридорі, стали причиною її запланованого переведення до іншого гуртожитку. Він не пам`ятає, чи подавалась письмова заява про звільнення «у зв`язку з свавіллям керівництва». Упередженого ставлення свідок до Позивачки не мав, просив залишитися, остання не подала заяву про відкликання заяви про звільнення.

Свідок ОСОБА_5 (також працює на посаді чергового з режиму служби охорони університету ("консьєрж"), зміняла Позивачку) пояснила, що Позивачка та ОСОБА_4 говорила їй про те, що їм не подобається працювати у гуртожитку і вони у пошуках нової роботи. Свідок не помічала упередженого ставлення чи тиску на Позивачку з боку адміністрації. Позивачка та ОСОБА_4 повідомляли свідку про своє звільнення, і вона просила їх цього не робити.

Свідок ОСОБА_6 (працює в університеті на посаді чергового) повідомила, що чергових можуть переміщати на інші пости. Їй відомо про бажання Позивачки звільнитися, однак особисто, остання їй про це не повідомляла. Про тиск на Позивачку та проведення перевірок щодо неї свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_7 , комендант університету, повідомила Суду, що знає Позивачку та ОСОБА_4 . Їй відомо про звільнення Позивачки через пошук кращої роботи, хоча особисто з нею вона не спілкувалася. Свідок не володіє інформацією про тиск на Позивачку з боку адміністрації чи її скарги на умови праці.

ОЦІНКА СУДУ

Щодо законності звільнення

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Положеннями статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (частина перша).

Також працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина третя).

Водночас, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга).

Pозірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18)).

Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. Згідно з частиною третьою цієї статті - це винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Підприємство у разі незгоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження № 61-6175св22)).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, Позивачка стверджує, що її волевиявлення на звільнення не було вільним, а зумовлене тиском та/або неправомірними діями роботодавця.

Суд, оцінюючи відповідні аргументи Позивачки, виходить з того, що в матеріалах справи відсутня належна оформлена письмова заява, яка б чітко вказувала на звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (внаслідок невиконання роботодавцем трудового законодавства, умов колективного чи трудового договору, мобінгу, підтвердженого судовим рішенням). Наявна заява та наказ про звільнення містять загальне посилання власне бажання та на статтю 38 КЗпП, без уточнення конкретної підстави.

Суд зауважує, що Позивачка не надала докази подання іншої заяви (окрім тієї, що є в матеріалах справи). Письмова заява про звільнення за власним бажанням з тих підстав, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, як це передбачено у статті 38 КЗпП України, у матеріалах справи відсутня.

Суд підкреслює, що Позивачка не надано жодних інших письмових доказів, які б підтверджували її первісний намір звільнитися саме через неправомірні дії роботодавця. Єдиним доказом на підтримку цієї позиції є показання свідка ОСОБА_4 , який також звільнився одночасно Позивачкою та оскаржує своє звільнення.

Суд критично оцінює відповідні показання свідка, оскільки він є зацікавленою особою у вирішенні спору. Він також перебуває у стані трудового спору з тим же роботодавцем, оскаржуючи власне звільнення. Ця обставина об`єктивно ставить під сумнів безсторонність його свідчень, адже результат справи Позивачки може мати певним чином вплинути і на його власну справу, створюючи потенційний конфлікт інтересів.

При цьому, Суд зауважує, що показання цього свідка значною мірою ґрунтуються на його особистій оцінці ситуації та власному сприйнятті подій. При цьому, показання свідка ОСОБА_4 , хоч і можуть підтверджувати суб`єктивне відчуття тиску чи неправомірності з боку Позивачки, не підкріплені іншими доказами, такими як письмові звернення, скарг чи інших офіційних документів, які б фіксували її незгоду з зазначеними діями керівництва на момент їх вчинення та вказували б на їхній систематичний та цілеспрямований характер, спрямований саме на примушення Позивачки до звільнення. Відсутні докази фіксація фактів мобінгу.

З доказів, що Позивача надала Суду на підтвердження обставин незаконності звільнення під тиском - це лише твердження Позивачки та схожих тверджень зацікавленого свідка, що не визнаються Судом достатніми у своїй сукупності для встановлення цього факту.

Допитані у судовому засіданні свідки (зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (що також працюють на посаді чергового з режиму служби охорони університету ("консьєрж")) також не повідомили Суду фактів, які б свідчили про тиск на Позивача, або неправомірну поведінку роботодавця.

Позивачка відповідно до вимог частини першої статті 38 КЗпП України, шляхом написання заяви про звільнення, виявила бажання розірвати трудовий договір з Відповідачем. Під час ознайомлення з наказом про звільнення Позивача власноручно його підписала та не надала ніяких зауважень. Позивачка звернулася з заявою про відкликання заяви про звільнення лише 12.11.2024.

Тому, Суд дійшов висновку про те, що між сторонами припинені трудові відносини за статтею 38 КЗпП України з 30 вересня 2025 року, оскільки між ними було досягнуто згоди щодо звільнення Позивачки саме з цього дня, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Аргументи Позивачки про те, що вона була вимушена написати заяву під тиском через свавілля керівництва (що полягає у наступних діях: неналежний стан бомбосховища (підвалу-укриття), усна заборона на допуск співробітників іншої організації до укриття; розпорядження про встановлення столу у проході до вхідних дверей та розміщення чергових на протязі; переведення на інше робоче місце - до 2-го гуртожитку) Суд відхиляє як недоведені.

Суд не встановив, що зазначені Позивачкою дії керівництва мали характер незаконного тиску, який би спотворив її волевиявлення при написанні заяви про звільнення. Самі по собі вказані обставини, навіть у разі їхнього підтвердження, не свідчать про пряме порушення роботодавцем трудового законодавства у спосіб, що безпосередньо змусив Позивачку подати заяву про звільнення за власним бажанням.

Зокрема, Позивачка не надано доказів, які б підтверджували, що підвал, який знаходиться в будівлі 5-го навчального корпусу КНУТД за адресою: АДРЕСА_1 , є бомбосховищем. Усна заборона на допуск працівників іншої організації до підвалу (чи інших сторонніх осіб), навіть якщо мала місце, не є дією, спрямованою безпосередньо проти Позивачки та не створює для неї нестерпних умов праці. Розпорядження про встановлення столу та розміщення чергових, хоч і могло спричиняти певні незручності, не є грубим порушенням трудових прав Позивачки, що могло б слугувати підставою для висновку про примус до звільнення.

Щодо переведення до іншого робочого місця (зміни робочого місця до 2 гуртожитку) Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 32 КЗпП не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Отже, Позивачка не надала достатніх доказів для обґрунтування своїх вимог. Тому Суд відмовляє у позові з підстав недоведеності.

Щодо строків звернення до суду

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суд відхиляє твердження Позивачки щодо тримісячного строку звернення до Суду з позовною заявою, оскільки основною вимогу Позивачки є вимога скасування наказу про звільнення, тому строк звернення до суду становить один місяць з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Позивачка була ознайомлена із наказом про звільнення 30 вересня 2024 року, відтак терміном для звернення до суду у даній справі є 30 жовтня 2024 року.

15 листопада 2024 року Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, тобто через 1 місяць та 17 днів після ознайомлення із наказом про своє звільнення.

03 грудня 2024 року Суд повернув Позивачці позовну заяву з додатками.

Повторно до суду з аналогічним позовом Позивачка звернулася 13 січня 2025 року, що становить пропуск місячного строку вже на 3 місяці та 15 днів.

Відповідно до статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес Позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених Позивачем.

З огляду на те, що Суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості, наслідки спливи строку позовної давності не застосовуються.

Судові витрати покладаються на Позивачку.

Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 263-265, 268 ЦПК України, Суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київського національного університету технологій та дизайну (місцезнаходження: вул. Мала Шияновська, буд. 2, м. Київ; ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО