П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 760/15808/24

Провадження: № 22-ц/824/6811/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Радченко-Онатій Наталії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л. В.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту,

у с т а н о в и в:

У липні 2024 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.01.2020 року між ТОВ «КФ.ЮА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52, відповідно до умов якого, товариство зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у сумі 4 298 грн, а позичальник в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3. даного договору. 26.02.2021 року на підставі договору факторингу № 20210226-К/2, укладеного між ТОВ «ФК «ФОРЗА» (яке є правонаступником грошової вимоги за договором позики, згідно договору факторингу № 20200616-К укладеного з ТОВ «КФ.ЮА») та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 52 перейшло до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф». Оскільки після відступлення ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» права вимоги до ОСОБА_1 остання не здійснювала жодного платежу для погашення існуючої заборгованості, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 16 291,97 грн заборгованості за договором.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52 від 22.01.2020 року на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» в розмірі 16 291,97 грн, витрати на правничу допомогу в сумі 7 000 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Радченко-Онатій Н. М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не встановив місце проживання відповідача і без належних на те правових підстав відкрив провадження у справі та розглянув справу без участі відповідача, тому порушив принцип змагальності, гарантований ст. 12 ЦПК України. Також суд першої інстанції не врахував, що позивачем не доведено факту надання відповідачу позики, оскільки не доведено факту перерахування суми позики від ТОВ «КФ.ЮА» на рахунок відповідача на виконання умов договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52 від 22.01.2020 року. Вказувала, що не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставини того, що на підставі договору факторингу між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 52 від 22.01.2020 року (в незалежності від особи, яка вчинила цей договір від імені відповідача), а отже, що ТОВ «ФК «ФОРЗА» передало ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», а в свою чергу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» отримало право вимоги до відповідача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, 22.01.2020 року між ТОВ «КФ.ЮА» та відповідачем укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52 в електронній формі, відповідно до порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

На умовах договору позики (п. 5) кредитодавець повинен був надати відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах, передбачених договором позики № 52 у розмірі 4 298 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 05.02.2020 року (п. 5), процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 0,01 % (п. 5), та процентною ставкою 2,50 %, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії договору позики (п. 5).

Позивач посилається на те, що грошові кошти були перераховані відповідачу на її банківську картку № НОМЕР_1 , вказану відповідачем при оформленні договору позики.

26.02.2021 року ТОВ «КФ.ЮА» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу № 20210226-К/2, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «КФ.ЮА», включно і до ОСОБА_1 , порядковий номер згідно реєстру боржників 94.

Відповідно до детального розрахунку заборгованості (виписка з особового рахунку) гр. ОСОБА_1 , у відповідача утворилась заборгованість за договором позики, яка станом на 27.06.2024 року становить 16 291,97 грн, а саме: заборгованість за тілом - 4 298 грн, заборгованість по процентам за користування - 1 282,95 грн, заборгованість по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період 27.02.2021 року по 27.05.2021 року) - 9 670 грн, заборгованість за пенею - 0,00 грн, інфляційне збільшення - 1 040,52 грн (нараховано новим кредитором за період 06.02.2020 року по 23.02.2022 року).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість перед позивачем, яка станом на 27.06.2024 року становить 16 291,97 грн.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник посилається на те, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідача, а тому суд порушив принцип змагальності, гарантований ст. 12 ЦПК України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач зазначив відповідачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та її контактні дані, зокрема, адресу: АДРЕСА_1 .

На запит Дарницького районного суду міста Києва, 16.08.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь № 743871, зі змісту якої убачається, що за вказаними параметрами ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) не знайдено (а.с. 69).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 серпня 2024 року у даній справі відкрито провадження.

19 серпня 2024 року відповідачу направлено за адресою, вказаною у позовній заяві ухвалу суду про відкриття провадження у справі, а також копію позовної заяви з додатками.

Конверти з вказаними документами повернулися на адресу суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 97).

Поряд з цим, колегія суддів відмічає, що відповідно до ч.ч. 6, 10 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції не мав відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи відповідача, проте, всупереч ч. 11 ст. 128 ЦПК України, не розмістив оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Отже, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували належне повідомлення відповідача про розгляд справи у порядку, передбаченому ЦПК України, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції.

Окрім того, з долученої до апеляційної скарги копії паспорту ОСОБА_1 убачається, що остання з 17.11.2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, суд першої інстанції, не вчинивши належних дій щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 , здійснив її повідомлення за невірною адресою.

Вказане згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», суд виходить з наступного.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

У ч.1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (ст. 77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України), достовірними (ст. 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (ст. 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх позовних вимог ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором надало суду копію договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52 від 22.01.2020 року та додатку, копію паспорту споживчого кредиту.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.16.2021 року у справі № 686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі -Закон) як спеціальний закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 16.1. ст. 16. Закону до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до п. 17.1. ст. 17 того ж Закону форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з ч. 19.1, 19.2. ст. 19 Закону порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Частиною 2 ст. 78 ЦК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

На підтвердження факту надання ОСОБА_1 кредиту ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» не надало жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу перераховані грошові кошти та користування нею кредитними коштами.

Крім того, на виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 16 серпня 2024 року, 19.08.2024 року АТ «Універсал Банк» направило відповідь № 5997, зі змісту якої убачається, що банківські рахунки, відкриті на ім`я гр. ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , в АТ «Універсал Банк» (в т.ч. мобільний додаток Монобанк), станом на 19.08.2024 року - не обліковуються / не обліковувались (а.с. 98).

Таким чином, доказів, які б підтверджували переказ коштів у розмірі 4 298 грн ОСОБА_1 за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52 від 22.01.2020 року позивач не надав.

Детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 від 27.06.2024 року, на який посилається позивач, не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Наданий розрахунок є документом, що створений самим позивачем, який не був первісним кредитором, а, відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних бухгалтерських документів, на підставі яких він мав би бути складений, не може бути єдиним доказом наявності заборгованості (а.с. 50-51).

Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідача, на яку за словами позивача надавались кредитні кошти, суду першої інстанції не надано, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог та стягнення з відповідача заявленої заборгованості.

Укладаючи договір факторингу позивач не був позбавлений права вимагати такі документи у первісного кредитора (правонаступника), зокрема, платіжні інструкції, виписки з клієнтських рахунків на підтвердженням виконаних операцій, які за твердженням позивача проводились у безготівковій формі на банківський рахунок позичальника.

Апеляційний суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17).

Так, позивач на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором посилається на те, що між первісним кредитором - ТОВ «ФОРЗА» (яке є правонаступником грошової вимоги за договором позики, згідно договору факторингу № 20200616-К укладеного з ТОВ «КФ.ЮА») та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» укладено договір факторингу № 20210226-К/2 від 26.02.2021 року, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «КФ.ЮА», включно і до ОСОБА_1 , порядковий номер згідно реєстру боржників 94.

Разом з тим, позивачем не долучено до матеріалів справи акт прийому-передачі документів із підписами сторін ТОВ «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», відповідно до узгоджених сторонами додатком № 1 і додатком № 2 до договору факторингу.

Позивачем долучено лише погоджені сторонами порожні форми бланків.

Крім того, витяг з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20210226-К/2 від 26.02.2021 року підписаний лише фактором ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» та не є належним доказом.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставини того, що на підставі договору факторингу № 20210226-К/2 від 26.02.2021 року між ТОВ «ФОРЗА» (яке є правонаступником грошової вимоги за договором позики, згідно договору факторингу № 20200616-К укладеного з ТОВ «КФ.ЮА») та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», перейшло право грошової вимоги за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 52 від 22.01.2020 року до боржника ОСОБА_1 , а отже, що ТОВ «ФОРЗА» передало ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», а в свою чергу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» отримало право вимоги до відповідача.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн, а тому вказана сума у зв`язку з відмовою в позові підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Щодо витрат відповідачки на правничу допомогу, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18, від 02.06.2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неправомірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно наданого відповідачем до суду апеляційної інстанції договору № 317 про надання правової допомоги від 19.12.2024 року, укладеного між адвокатом Радченко-Онатій Н. М. (виконавець) та ОСОБА_1 (клієнт), за послуги, надані виконавцем згідно п. 1.1. цього договору, клієнт перераховує на рахунок оплату, яка становить чітко встановлену суму відповідно до додатку № 1 до даного договору (кошторису) який узгоджується між сторонами та повинен бути обов`язково підписаний сторонами, тільки після підписання додатку № 1 (п. 4.1. цього договору).

У додатку № 1 до договору про надання правової допомоги сторони погодили кошторис послуг, що надається адвокатом (розрахунок витрат), згідно яких за вивчення документів, правовий аналіз правочину, консультація, збір доказів в порядку цивільного судочинства - від 1 000 грн, в т.ч. подання адвокатського запиту; складання апеляційної скарги на рішення суду майнового/немайнового характеру - від 6 000 грн.

Згідно акту приймання виконаних робіт, відповідно до договору про надання правової допомоги № 317 від 19.12.2024 року (станом на 25.12.2024 року) ОСОБА_1 прийняла та підтвердила їх виконання, а Радченко-Онатій Н. М. надала наступні правові послуги, а саме: опрацювання та вивчення позову ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», додатків до нього, надання консультації клієнту (1 година) вартістю 1 000 грн; написання апеляційної скарги, клопотання про доручення доказів, заяви на відшкодування витрат на оплату правничої допомоги (3 години) вартістю 6 000 грн. Загальна вартість 7 000 грн.

Дослідивши надані стороною відповідача докази на понесення нею судових витрат на правничу допомогу, перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачка має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367-368, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Радченко-Онатій Наталії Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 633,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, а всього 10 633 (десять тисяч шістсот тридцять три) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура