УХВАЛА

28 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 521/14634/23

провадження № 61-2819 ск 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Торубком Андрієм Миколайовичем, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

1. У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е. та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

2. Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначала, що 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 у власність спірну квартиру. 17 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

2.1. Вказувала, що з ОСОБА_5 вона перебуває в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1498. Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

2.2. Стверджувала, що їх сім`я з 2009 року по 2022 рік постійно проживала у спірній квартирі, діти ходили до школи, яка близько розташована до місця їх постійного проживання, знаходились на обліку у найближчій поліклініці, періодично з ними мешкали няні, які доглядали за дітьми.

2.3. У 2022 році у зв`язку з воєнними діями в Україні вона змушена була з дітьми виїхати до Німеччини, де на даний час тимчасово мешкає. Чоловік залишився проживати у спірній квартирі.

2.4. Вказувала, що у квітні 2023 року зі слів чоловіка їй стало відомо про те, що відповідачка ОСОБА_4 змінила замки в квартирі, вигнала її чоловіка з квартири, не надала можливості забрати особисті речі та майно та виставила спірну квартиру на продаж.

2.5. Крім того, зі слів чоловіка їй також стало відомо про те, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року стала власником спірної квартири.

2.6. Вказувала, що договір дарування від 17 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повинен бути визнаний недійсним, оскільки при його укладенні були порушені житлові права малолітніх дітей, щодо користування спірною квартирою, оскільки відповідачі умисно при укладенні договору приховали факт постійного проживання малолітніх дітей в даній квартирі, тим самим порушивши гарантії збереження прав дітей на житло та охоронювані законом інтереси дітей на користування житловим приміщенням. Оспорюваний правочин також був укладений в порушенні закону, а саме без дозволу органу опіки та піклування.

3. Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 10 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, позов залишив без задоволення.

4. Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції, з доводами якого погодився і суд апеляційної інстанції, вказав на його необґрунтованість, оскільки за встановленими обставинами справи при укладенні відповідачами договору дарування від 17 жовтня 2014 року ніяких порушень норм чинного законодавства не було, а у малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування спірною квартирою не виникло.

5. У березні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником - адвокатом Торубком А. М., на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

6. Як на підставу касаційного оскарження заявник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:

6.1. від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61?11933св18), від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21), в яких викладено правовий висновок про те, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

6.2. від 20 лютого 2019 року у справі № 753/8931/16-ц (провадження № 61-8144св18) в якій Верховний Суд зазначив: «Наявність у власності матері дитини іншого житла у даному випадку не має правового значення, оскільки згідно обставин, встановлених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року встановлено, що з травня 2009 року дитина колишнього подружжя - ОСОБА_3, постійно проживав і мав право користування саме спірною квартирою, що визнавалось і батьком дитини - ОСОБА_4, який здійснив відчуження указаної квартири без дотримання відповідних вимог законодавства».

6.3. від 07 листопада 2018 року у справі № 391/11/17 (провадження № 61-28942 св 18) в якій Верховний Суд зазначив: «суди повинні виходити з того, чи мали неповнолітні діти право користування спірним будинком на момент укладення договору купівлі-продажу, та чи порушено внаслідок відчуження житлового будинку їх немайнові права (право користування зазначеним житлом)».

6.4. від 26 липня 2023 року у справі № 520/8352/19 (провадження № 61-3067 св 23) в якій Верховний Суд зазначив: «малолітня дитина сторін у справі має визначене законом право користування житлом у кожного з батьків».

6.5. Також заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій зроблено необґрунтовані висновки стосовно того, що при укладенні договору дарування від 17 жовтня 2014 року ніяких порушень норм чинного законодавства не було, а у малолітніх дітей право користування спірною квартирою не виникло, оскільки сторони договору знали та умисно приховали від нотаріуса те, що в спірній квартирі постійно мешкають двоє неповнолітніх дітей, а суди попередніх інстанцій не врахували показання свідків та докази на підтвердження цієї обставини (постійне проживання дітей у спірній квартирі), а також зазначає, що у цій справі факт реєстрації матері та малолітніх дітей за іншою адресою не має правового значення, оскільки діти постійно проживають в спірній квартирі.

6.6. Крім цього заявник посилається на те, що висновки судів про те, що вона знала про укладення спірного договору дарування не підтверджується доказами та ґрунтується на припущеннях. Вона дійсно підтверджувала право особистої власності чоловіка на спірну квартиру, проте згоди на відчуження не давала.

6.7. Таким чином, на думку заявника, судами надана неправильна правова оцінка зібраним у справі доказам, які підтверджують право користування спірною квартирою малолітніми дітьми на момент укладення договору дарування.

7. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

7.1. Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, зокрема, те що ОСОБА_5 , на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року належала спірна квартира, загальною площею 164,1 кв. м., житловою площею 116,5 кв. м.

7.2. 24 березня 2008 року право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».

7.3. Спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за кредитні кошти і перебувала в іпотеці на підставі іпотечного договору від 21 березня 2008 року та належала йому на праві особистої власності.

7.4. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1498, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

7.5. Від шлюбу у них є двоє дітей: неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

7.6. З 2022 року у зв`язку з воєнними діями в Україні діти разом з матір`ю тимчасово проживають у Німеччині.

7.7. Згідно довідки з домової книги та склад сім`ї від 05 жовтня 2014 року ОСОБА_5 в спірній квартирі не зареєстрований.

7.8. 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування спірної квартири, за умовами якого ОСОБА_5 передав в дар ОСОБА_4 зазначену квартиру.

7.9. Пунктом 8 договору дарування визначено, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі.

7.10. Тобто, сторони при укладенні договору дарування діяли добровільно та укладення вказаного договору відповідало їх інтересам.

7.11. Крім того, у пункті 6 договору дарування зазначено, що внаслідок дарування предмету договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором, а також зазначено, що предмет договору не наданий в користування наймачам (орендарям).

7.12. 17 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

7.13. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 до квітня 2023 року сплачував житлові-комунальні послуги по спірній квартирі, що підтверджується квитанціями про оплату.

7.14. Відповідачка ОСОБА_4 з 21 листопада 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 108391 від 12 червня 2023 року.

7.15. Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 108401 від 12 червня 2023 року ОСОБА_5 з 29 березня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

7.16. Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

7.17. Згідно відомостей з Реєстру територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № Л5-120949 -ф/л в спірній квартирі зареєстровано 0 осіб.

7.18. Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10 серпня 2023 року за обліковими даними Департаменту, станом на 17 жовтня 2014 року:

7.18.1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , з 21 січня 2000 року;

7.18.2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_5 , з 10 жовтня 2006 року;

7.18.3. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 04 червня 2010 року;

7.18.4. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим у м. Одесі не значився.

7.19. За обліковими даними Департаменту, станом на 08 серпня 2023 року:

7.19.1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , з 21 січня 2000 року;

7.19.2. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , з 29 березня 2023 року;

7.19.3. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 04 червня 2010 року;

7.19.4. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим у м. Одесі не значиться.

7.20. Отже, члени сім`ї ОСОБА_5 , разом з ним, ніколи не були зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_6 . З наданих нотаріусом до суду копії документів, на підставі яких 17 жовтня 2014 року ним було посвідчено договір дарування № 1450, вбачається, що при укладенні нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири ОСОБА_5 надав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Чапському А. Е. заяву, в який зазначив, що спірна квартира придбана ним поза шлюбом на особисті кошти, не є спільною сумісною власністю, та на момент придбання квартири він в зареєстрованому шлюбі не знаходився, а ОСОБА_1 надала заяву, в який зазначила, що спірна квартира придбана її чоловіком ОСОБА_5 до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю.

7.22. Вищевказані заяви підписані 17 жовтня 2014 року у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А. Е., який встановив осіб, що підписали заяви за паспортами, копії яких також приєднані до документів.

7.23. Одеський апеляційний суд зазначив, що з наведеного вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були присутні під час укладання договору дарування та підтвердили свою обізнаність із тим, що відбувається та вчиняється і підтвердили свою згоду на здійснення правочину.

7.24. Також встановлено, що при укладенні вказаного договору дарування від 17 жовтня 2014 року нотаріусу Чапському А. Е. окрім іншого була надана і довідка про відсутність зареєстрованих осіб (в тому числі дітей) в спірній квартирі.

7.25. Тобто суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що і батько і матір дітей, які були присутні під час укладання договору не зазначили про порушення прав їхніх дітей, а також будучи обізнаними про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_4 не оскаржували її право власності, протягом дев`яти років і з цім погоджувалися.

8. Статтею 41 Конституції України установлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

9. Також статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

10. Частинами першою та другою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказано на те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

11. Відповідно до положень статей 316 та 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

12. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

13. Так, частиною першою статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

14. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

15. Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

16. Частинами першою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

17. За приписами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

18. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частини друга та третя статті 640 ЦК України).

19. Законодавство України містить низку норм, які захищають права такої вразливої групи людей, як діти.

20. Зокрема, частина четверта статті 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

21. Також статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

22. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

23. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

24. Також за змістом статті 17 цього ж Закону батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, зокрема, щодо об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина.

25. Отже, вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів, зокрема, договору дарування, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі та на законі.

26. Водночас, передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

27. Зазначений правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15, а також у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 391/11/17 (провадження № 61-28942 св 18), на яку заявник посилається у касаційній скарзі.

28. Також Верховний Суд України у постанові від 10 липня 2017 року у справі № 6?1002цс17 виклав правову позицію стосовно того, що вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

29. Вказана правова позиція підтримана і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), від 26 жовтня 2021 року у справі № № 755/12052/19 (провадження № 14-113 цс 21) та в інших постановах Верховного Суду.

30. Отже, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків, а сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору дарування недійсним.

31. Також Верховний Суд України у постанові від 10 липня 2017 року у справі № 6?1002цс17 зробив такий висновок: «власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування».

32. Вказана правова позиція також була підтримана і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 367/1606/17 (провадження № 61?9224св19).

33. Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

34. Крім цього у частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

35. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

36. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

37. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

38. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

39. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

40. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

41. Частиною першою статті 89 ЦПК України також визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

42. Крім цього пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України вказує на те, що однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність.

43. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

44. Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) вказав на те, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

45. Тобто, якщо особа, яка має право на оспорення документу (договору дарування) чи юридичного факту (правочину), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

46. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

47. Враховуючи наведене Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір у цій справі та встановивши її фактичні обставини, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та показам свідків у їх сукупності дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вселення позивачки та її дітей у спірну квартиру, враховуючи, що за останніми зберігається право на житло за іншими адресами, тобто звуження обсяг існуючих майнових прав дітей та порушення гарантій збереження прав дітей на житло не відбулося.

48. Також Верховний Суд погоджується і з доводами судів попередніх інстанцій щодо того, що при укладенні відповідачами договору дарування від 17 жовтня 2014 року порушень норм чинного законодавства не відбулося, оскільки дії ОСОБА_1 , яка була обізнана про укладення спірного договору дарування та передачу у власність ОСОБА_4 спірної квартири не оскаржувала ні цей договір, ні право власності ОСОБА_4 протягом дев`яти років, тобто погоджувалась із укладенням такого правочину, а пред`явлення нею позову про визнання договору дарування квартири недійсним, суперечить її попередній поведінці та з огляду на доктрину venire contra factum proprium є недобросовісними.

49. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій її доводів щодо обставин справи та доказів наданих нею на підтвердження цих доводів, та спроби схилити Верховний Суд змінити оскаржувані рішення, фактично шляхом підміни внутрішнього переконання судів попередніх інстанцій щодо оцінки обставин справи, своїми власними, що не відповідає завданню Верховного Суду.

50. Крім цього касаційна скарга не містить посилання на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та відповідне його обґрунтування.

51. Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції при розгляді справи висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21), від 20 лютого 2019 року у справі № 753/8931/16?ц (провадження № 61-8144св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 391/11/17 (провадження № 61-28942 св 18) та від 26 липня 2023 року у справі № 520/8352/19 (провадження № 61-3067 св 23), Верховний Суд зазначає таке.

52. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

52.1. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

52.2. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

52.3. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

52.4. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

53. Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі висновки зроблені Верховним Судом у справах в яких предмет доказування є іншими ніж у справі № 521/14634/23.

54. Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

55. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та фактично полягають у незгоді заявника з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів та встановлених обставин, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення і виповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Торубком Андрієм Миколайовичем, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров