справа № 758/5395/24 головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
провадження № 22-ц/824/5357/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», у якому просила суд:

усунути позивачці перешкоди у користуванні жилим приміщенням АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням АДРЕСА_1 ;

стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є наймачем спірної квартири, зареєстрована і фактично проживає в ній з 1964 року, особовий рахунок відкрито на неї, квартира не приватизована і належить до комунальної власності.

Окрім позивача, у спірній квартирі також зареєстровані співвідповідачі. Разом з тим, як стверджує позивач, співвідповідачі у спірній квартирі фактично не проживають протягом останніх п`ятнадцяти років, залишили квартиру добровільно, будь-які належні їм речі в квартирі відсутні.

Як зазначає позивач, реєстрація місця проживання співвідповідачів у спірній квартирі спричиняє порушення її права на користування жилим приміщенням, оскільки позивач самостійно несе витрати на утримання жилого приміщення та оплату комунальних послуг, а нарахування плати за певні послуги здійснюється за нормами споживання відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Крім того, з огляду на розмір її сукупного доходу, позивач має право на житлову субсидію, але не може її отримати, оскільки при наданні субсидії враховуються доходи усіх осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року заяву відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

04 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник співвідповідачів адвокат Зарубіна Т.М. просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначила, що позивачем не було надано жодного належного письмового доказу на підтвердження факту не проживання співвідповідачів в спірній квартирі протягом 15 років, обставини, викладені у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наданими співвідповідачами доказами.

Повідомила, що співвідповідачі проживали в спірній квартирі все своє життя, там знаходяться їх особисті та побутові речі. За роки проживання неодноразово робили ремонти в квартирі, сплачували комунальні платежі. Оскільки особовий рахунок не був поділений, гроші за комунальні послуги вони віддавали позивачу для здійснення оплати, претензій щодо сплати комунальних платежів від останньої не надходило. Іншого постійного житла співвідповідачі не мають.

ОСОБА_2 проживала у спірній квартирі з дитинства, зареєстрована з 29 серпня 1989 року, її вітчим був рідним братом позивача. ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_2 , проживав в спірній квартирі з дня народження та був зареєстрований 14 листопада 1991 року.

ОСОБА_2 за характером своєї роботи може перебувати у своїх підопічних довгий час з метою надання допомоги та догляду, але вона не залишала спірну квартиру більше ніж на місяць та постійно нею користувалася. Крім того, мати її чоловіка потребувала сторонньої допомоги після операції, а ОСОБА_2 здійснювала догляд за нею. Сама ж відповідачка з січня 2023 року проходить лікування з приводу вертеброгенного поперекового радикуліту в стадії загострення. З березня 2024 року постійно перебувала на лікарняному, зверталась до лікарів, в тому числі до лікарів поліклініки за адресою: АДРЕСА_3 , яка є найближчою за розташуванням до спірної квартири. Крім того, 18 серпня 2022 року ОСОБА_2 викликала поліцію щодо зламу замків на вхідних дверях до спірної квартири.

ОСОБА_3 в спірній квартирі зареєстрований та проживає з народження, з 1991 року. До 2022 року з позивачкою у нього були нормальні відносини, однак, в 2022 році позивачка стала викликати поліцію та намагатися вигнати його з квартири, чинити йому перешкоди у користуванні квартирою. За станом здоров`я відповідач перебуває на реабілітації та адаптації в Центрі Реабілітації ГО «Наступне покоління», проте останній щомісяця повертався до спірної квартири, проводив вихідні, брав необхідні речі для лікування та реабілітації, а отже, не залишав свого місця постійного проживання, був відсутній в спірній квартирі тимчасово та з поважних причин і термін його відсутності ніколи не перевищував шість місяців. Крім того, ОСОБА_3 звертається за медичною допомогою до сімейного лікаря за адресою АДРЕСА_3 , що територіально є близько розташованим до адреси спірної квартири.

Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 22 березня 2024 року, наданий позивачем на підтвердження факту не проживання співвідповідачів у спірній квартирі, не може вважатися належним доказом у справі, оскільки він складений та підписаний тільки сусідами сторін без підпису посадової особи виконавчого органу, тобто, з порушенням вимог наказу Міністерства соціальної політики України від 04 липня 2022 року №190.

Також, представник співвідповідачів повідомила, що спірна квартира була продана за Договором купівлі-продажу №5439 від 15 жовтня 2024 року та належить на праві власності ОСОБА_4 , відповідно, позивач не є особою, права якої порушені та підлягають захисту в судовому порядку, а предмет спору по даній справі відсутній.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_4 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 10 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Відповідачі не надали суду доказів на підтвердження факту постійного проживання у спірній квартирі, зокрема доказів оплати комунальних послуг, купівлі побутової техніки, облаштування житла, здійснення ремонтів та ін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд залишив поза увагою той факт, що відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_5 у розумінні ст. 64 ЖК України. Відповідно до наявних у матеріалах справи документів, єдиним наймачем спірної квартири є саме позивачка, яка провела її приватизацію у законний спосіб.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07 березня 2025 року представниця відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокатка Зарубіна Т.М. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію обґрунтувала обставинам, на які посилалася у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та їх представниця - адвокатка Зарубіна Тетяна Михайлівна заперечила проти задоволення вимог апеляційних скарг, з підстав наведених у відзиві.

У судове засідання представник КК «Центр комунального сервісу» не з`явився, 01 травня 2025 року подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Інші учасники справи, у тому числі апелянтка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки ЖЕК №704 КП «Поділ-Житло» у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані позивачка ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що є наймачем спірної квартири, зареєстрована і фактично проживає в ній з 1964 року, особовий рахунок відкрито на неї, квартира не приватизована і належить до комунальної власності, крім неї, у спірній квартирі також зареєстровані співвідповідачі, які у спірній квартирі фактично не проживають протягом останніх 15 років, залишили квартиру добровільно, а будь-які належні їм речі в квартирі відсутні.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №401840977 від 31 жовтня 2024 року, спірна квартира продана за Договором купівлі-продажу №5439 від 15 жовтня 2024 року та належить на праві власності ОСОБА_4 . Таким чином, за час розгляду даної справи спірна квартира змінила свій статус з державного житлового фонду на приватний житловий фонд.

Крім того, відповідно до витягів з реєстру територіальної громади №2024/012343757 та №2024/012343641 від 12 жовтня 2024 року, співвідповідачів було знято з реєстрації за адресою спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що на час ухвалення рішення припинили своє існування правовідносини щодо захисту права користування позивача житловим приміщенням шляхом втрати такого права у співвідповідачів, які існували станом на момент звернення позивача до суду. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення у даний час прав позивача співвідповідачами матеріали справи не містять, тому позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені її права, не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації нею особистих немайнових чи майнових прав.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц зазначено, що аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. (див. постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа №490/12384/16-ц).

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення: відмінність точок зору між двома або більше особами, яка має певне відношення до прав та обов`язків, що стосуються питання, є достатньою за умови, що вона є істинною або має серйозний характер. Таким чином спір має бути істинним та важливим, при чому «істинний» розуміється як такий, що може виключити гіпотетичні або спірні судові випадки, а «важливий» - такий, що виключає випадки мінімального втручання у цивільне право.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Оскільки відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знято з реєстрації у спірній квартирі 02 вересня 2024 року, тобто до ухвалення оскаржуваного рішення, чим фактично усунено перешкоди позивачці у користуванні майном, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, за обставинами цієї справи власницею спірної квартири з 15 жовтня 2024 року є ОСОБА_4 , а тому наразі саме вона наділена правом звернення до суду за захистом своїх прав у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів на спірну квартиру відповідачами, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова