ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3817/25 Справа № 182/4678/24 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 182/4678/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Виконавчий комітет Нікопольської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначено, що в 1998 році позивач разом зі своїм батьком ОСОБА_2 вселились в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вони одразу зареєструвались в ній і постійно проживали.

Влітку 2013 року ОСОБА_2 помер. Коли батько позивача помер, ОСОБА_1 відбував покарання. Після звільнення з місць позбавлення волі позивач знову зареєструвався в даній квартирі та на даний час залишився проживати там один. Квартира на момент смерті батька ОСОБА_2 не була приватизована і у приватній власності не перебуває.

В травні 2024 року позивач звернувся до виконавчого комітету Нікопольської міської ради із заявою щодо зміни договору найму квартири, в якій він проживає, та визнання його наймачем цієї квартири для подальшої її приватизації. Однак ОСОБА_1 було відмолено у задоволенні заяви через те, що ним не була надана копія ордеру про надання житлової площі, який є підставою для вселення в квартиру та копія укладеного договору найму.

Тимчасово в.о. директора ТОВ «КК «Домком-Нікополь», який звертався до виконкому Нікопольської міської ради з приводу переоформлення на ім`я позивача особового рахунку в квартирі, також відмовлено в наданні такого дозволу листом № 1430/24 від 19 червня 2024 року.

Ордер на вселення в квартиру не зберігся, однак згідно довідки про склад родини, від 27 червня 2024 року, позивач зареєстрований в ній з 1998 року та проживає по теперішній час.

Крім того, причиною відмови в наданні дозволу на зміну договору найму квартири для подальшої її приватизації було ненадання позивачем відомостей про смерть батька. Оскільки він народився в рф і у нього відсутнє свідоцтво про народження, позивач не може довести родинні зв`язки з померлим батьком і отримати свідоцтво про його смерть в компетентних органах. Позивачем були надані всі документи, необхідні для отримання згоди на приватизацію квартири, які посвідчують його законне право користування квартирою. А тому він вважає, що за наявності реєстрації місця проживання у відповідній квартирі, відповідач не має права вимагати від нього надання копії ордеру про виділення жилої площі та попереднього договору найму цього житла.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд зобов`язати виконком Нікопольської міської ради надати дозвіл на зміну договору найму та визнати його наймачем згаданої вище квартири та надати дозвіл на приватизацію цієї квартири.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року позов задоволено.

Зобов`язано виконавчий комітет Нікопольської міської ради надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на зміну договору найму квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 45 кв.м., визнати його наймачем даної квартири та надати дозвіл на її приватизацію.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання надати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення по справі про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 вимагає зобов`язати відповідача надати дозвіл на приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2 . Разом із тим позивач до управління комунального майна з заявою про приватизацію вищевказаної квартири не звертався. Жодної відповіді з приводу питання приватизації квартири виконавчий комітет Нікопольської ради позивачу не надав. Таким чином відповідач не порушував права позивача у питанні приватизації квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання виконавчого комітету Нікопольської міської ради надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на зміну договору найму квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 45 кв.м. та визнання його наймачем даної квартири сторонами не оскаржується та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Виконавчого комітету Нікопольської міської ради - Волошенюка М.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02 квітня 1998 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 14 лютого 2024 року (а.с.9).

З 1998 року в даній квартирі він мешкав разом зі своїм батьком ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 1283 від 02 серпня 2013 року (а.с.34).

Згідно відомостей, зазначених в даному актовому записі, свідоцтво про смерть не видавалось (а.с.34 зворот).

На момент смерті батька позивач відбував покарання в місцях позбавлення волі, тому поховання відбувалось за рахунок держави.

Після звільнення з місць позбавлення волі позивач повернувся проживати до вказаної вище квартири, одразу зареєструвався в ній та продовжує мешкати на даний момент. Згідно довідки про склад сім`ї № 243 від 27 червня 2024 року позивач один зареєстрований в квартирі (а.с.8).

З метою зміни особового рахунку в квартирі АДРЕСА_2 позивач звернувся до ТОВ «Комунальна компанія «Домком-Нікополь», а останнє, в свою чергу звернулось з даним питанням до виконавчого комітету Нікопольської міської ради.

Листом виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 1430/24 від 19 червня 2024 року ТОВ «КК «Домком-Нікополь» було відмовлено у зміні договору найму та визнання ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_2 , оскільки останнім не доведено родинний зв`язок з батьком ОСОБА_2 та не надано ордер на вселення у спірну квартиру (а.с.5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 1998 року зареєстрований та зараз проживає в квартирі АДРЕСА_2 , виконуючи всі обов`язки квартиронаймача щодо її утримання, тому враховуючи наявність відмови виконавчого комітету Нікопольської міської ради у зміні договору найму житла, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. При цьому суд дійшов висновку про те, що скористатись своїм правом на приватизацію житлового приміщення в іншому порядку позивач не має можливості.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , з огляду на наступне.

Статтею 4 ЖК України встановлено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд.

Відповідно до статті 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

За змістом частини першої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

В силу статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем а громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною другою статті 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Із положень статті 106 ЖК України слідує, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що житловим фондом України є житлові будинки та жилі приміщення в інших будівлях, у тому числі квартири, що побудовані як житлові приміщення та придатні для постійного проживання фізичних осіб.

Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення порядку набуття житлового приміщення у приватну власність або безстрокове користування.

Громадяни, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях і потребують поліпшення житлових умов, можуть забезпечуватися житлом у будинках відомчого житлового фонду за місцем роботи. Такі житлові приміщення надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства, установи, організації з видачою ордера для вселення в надане жиле приміщення.

Користування жилим приміщенням у будинках відомчого житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається у письмовій формі між відповідним підприємством, установою, організацією (наймодавцем) і громадянином, якому видано ордер (наймачем).

Житлове приміщення використовуються наймачем лише для власного проживання та проживання членів сім`ї, до яких належать як близькі родичі, так і інші особи, якщо вони постійно проживають із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. При цьому члени сім`ї мають рівні права з наймачем житла на користування житловим приміщенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 травня 2021 року (справа № 643/6850/17) зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Системне тлумачення статті 106 ЖК України свідчить про те, що у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення будь-який член сім`ї вправі вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 1998 року зареєстрований та зараз проживає в квартирі АДРЕСА_2 , виконуючи всі обов`язки квартиронаймача щодо її утримання, тому враховуючи наявність відмови виконавчого комітету Нікопольської міської ради дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині надання позивачу дозволу на зміну договору найму квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 45 кв.м. та визнання його наймачем даної квартири.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржено.

Щодо задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Частинами третьою, п`ятою ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до вимог ст.1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення №369), встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Згідно з п.17 Положення № 369 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 369 про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації.

Зокрема, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Отже з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення № 369 слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири.

За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

За загальними положеннями ЦПК Українина суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2022 року у справі № 686/24506/20 (провадження № 61-17180сво21).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що позивач ОСОБА_1 у порядку, передбаченому Положенням № 369, звертався до відповідача з заявою про приватизацію спірної квартири та надав необхідні документи для законної приватизації. Жодної відповіді з приводу питання приватизації спірної квартири виконавчий комітет Нікопольської ради позивачу не надав. Таким чином в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач порушив права позивача у питанні приватизації квартири у зв`язку з чим в задоволені позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 слід відмовити, оскільки такі вимоги є передчасними.

При вирішенні спору, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи, належними чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову про визнання права на приватизацію житлового будинку та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог позивача, з наведених вище підстав.

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на приватизацію квартири, та ухвалює в цій частині рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, то сплачений скаржником розмір судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених позовних вимог та задоволення апеляційної скарги в розмірі 908 грн 85 коп підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Виконавчого комітету Нікопольської міської радинадати дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Нікопольської міської ради 908 (дев`ятсот вісім) грн 85 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: