Справа № 460/3389/13-ц
Провадження №2/944/3/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді - Швед Н.П.

з участю секретаря - Василиці Н.В.

прокурора Гончара Б.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача -Данилишина К.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, у залі суду в м.Яворові цивільну справу за позовом заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (після перейменування спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону) в інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України, Концерну "Військторгсервіс" до ОСОБА_2 , третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що прокуратурою Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері проведено перевірку законності реалізації нерухомого майна Міністерства оборони України колишнім директором Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3 ..

Перевіркою встановлено, що 4 жовтня 2004 року Міністром оборони України уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. довіреністю №220/2071 на надання підприємствам військової торгівлі дозволів на відчуження закріпленого за ними державного майна.

12 лютого 2005 року окремим дорученням Міністра оборони України вищевказану довіреність було визнано недійсною та відкликано, а17 лютого 2005 року ОСОБА_3 повернув таку до адміністративного департаменту Міністерства оборони України.

19.12.2008 року між концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» «Концерн «Військторгсервіс» ОСОБА_4 , який був уповноважений Пукір П.Н. за довіреністю укладати від імені Концерну «Військторгсервіс» будь-які договори щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна, а також договори оренди з дозволу органу управління майном Концерну Міністерством оборони України, та громадянином ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що казаний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним із моменту його укладення з наступних підстав:

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.07.2002 року спірне нежитлове приміщення має «Державну» форму власності та перебуває у повному господарському віданні Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Згідно до положень Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Статуту Концерну «Військторгсервіс», спірне майно є загальнодержавною власністю і щодо нього застосовується спеціальний порядок відчуження.

Відповідно до п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності» відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

У пункті 7 вказаної Постанови визначено перелік документів, які необхідно подати суб`єкту господарювання для отримання згоди на відчуження майна разом із зверненням стосовно відчуження майна.

Згідно з п. 8 Постанови рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Відповідно до п.6 Положення про Міністерство оборони України затвердженого Указом Президента України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1080 (яке діяло на час укладення спірного договору) Міністерство оборони України утворює, реорганізує і ліквідує підприємства, установи та організації, які забезпечують діяльність Збройних Сил, здійснює управління закріпленим за ними державним майном, контроль за їх діяльністю.

Тобто, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств, вказані нормативно- правові акти є загальнодоступними і відповідач мав можливість з ними ознайомитись при здійсненні правочину та був зобов`язаний їх виконувати.

При реалізації державного майна представником Концерну «Військторгсервіс» на підтвердження наявності дозволу Міністерства оборони України надано лист Начальника Головного управління торгівлі Пукір П.Н. №140/3/1369/9 від 18 жовтня 2004 року «Про надання дозволу відчуження», однак, вказаний лист не може вважатися належним дозволом Міністерства оборони України на відчуження нерухомого майна з наступних підстав: довіреність, нп яку йде посилання у листі була визнана недійсною і відкликана до адміністративного департаменту Міністерства оборони України, ще в лютому 2005 року, а лист не є розпорядчим актом. Як вбачається з п.50 «Порядку відчуження об`єктів державної власності», затвердженого постановою КМУ 803 від 06.06.2007 року, рішення про надання згоди суб`єкта управління на відчуження майна діє не більш як 12 місяців з дати його прийняття, тобто, на час здійснення правочину, дозволу Міністерства оборони України, та погодження Фонду державного майна України на відчуження спірного майна не було, що підтверджується листом Фонду державного майна України від 20.03.2013 року № 10-24-3491.

З огляду на викладене, договір купівлі-продажу укладено особою, яка не мала на момент вчинення правочину достатньої цивільної дієздатності, а державне майно вибуло поза волею власника.

У зв`язку з цим, нежитлові приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають поверненню концерну «Військторгсервіс» в натурі.

Просить суд, позовні вимоги задовольнити. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 19.12.2008 року, укладеного між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та громадянином ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлові приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

29.01.2014року представник відповідача адвокат Мицик О.В. скерував на адресу суду заяву про застосування позовної давності. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що з матеріалів справи вбачається, що предметом позову є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 19.12.2008року, укладеного між Концерном «Військторгсервіс» та громадянином ОСОБА_2 . Проте, позов в даному випадку подано прокурором лише 29.04.2013р., тобто через 4 повних роки та 4 міс. після укладення оспорюваного договору.

Визначаючи момент, коли позивачу стало відомо про порушення його права, слід виходити з наступного.

15.03.2006р. генеральною прокуратурою України на адресу Концерну «Військторгсервіс» було скеровано листа №10/2-1968 вих.06 щодо законності дій керівництва Головного управління торгівлі тилу МО України після скасування Міністром оборони України довіреності від 04.10.2004 року. У вказаному листі Генеральною прокуратурою України викладено висновок не лише про законність дій щодо надання таких дозволів, а й про їх чинність у майбутньому.

Отже, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки достовірно знаючи про існування документів, які були підставою для укладення в майбутньому договорів про відчуження нерухомого майна, у тому числі спірного договору, тобто про наявність передумов для їх укладення, очевидною є та обставина, що позивач міг і мав би дізнатись про порушення свого права.

Крім того, 12.02.2005р. Міністр оборони України повідомив начальника ГУ торгівлі тилу МО України про те, що довіреності на право укладення договорів від імені МО України слід вважати недійсними.

Первинно видаючи довіреність, а через 4 місяці відкликаючи її, МО України як довіритель повинен був усвідомлювати про високу імовірність та законну можливість вчинення повіреним дій на виконання цієї довіреності.

Відтак, добросовісно здійснюючи повноваження власника майна МО України, як позивач, могло і повинно було дізнатись про відчуження власного майна внаслідок укладення спірного правочину.

Позивачам було відомо про дані обставини з моменту укладення договору від 19.12.2008 року, оскільки, саме Концерн «Військторгсервіс» є стороною даного правочину.

На виконання наказу Міністра оборони України від 21.08.2009р. №418 було проведено службове розслідування щодо встановлення повноти виконання службових обов`язків Генеральним директором Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3 , в тому числі з приводу реалізації дозволів на відчуження нерухомого майна, однак, прокурор про дане розслідування не згадує.

Як вбачається із акту службового розслідування, затвердженого 24.09.2009р. т.в.о. Міністра оборони України В.В.Іващенко. аналізом порядку здійснення відчуження державного майна, закріпленого за Концерном на праві повного господарського відання, встановлено, що «за перше півріччя 2009 року було відчужено через аукціони нерухомого майна залишковою вартістю на суму 957,9 тис. грн.». Можливості Концерну здійснювати відчуження основних фондів були передбачені затвердженими Міністром оборони України річними фінансовими планами підприємства. З метою усунення недоліків, встановлених контролюючими органами, також за результатами самостійного аналізу Концерн було подано 76 позовів до суду про розірвання цивільно-правових угод, які порушують інтереси Концерну та держави, стягнення заборгованості, повернення майна із незаконного володіння та використання. Суттєвих фактів невиконання умов контракту, що призвело до порушень законодавства України, з боку генерального директора Концерну ОСОБА_3 не встановлено.

Таким чином, як Міністерству оборони України, так і органам прокуратури, в 2009 році вже було відомо про описані в позовній заяві порушення, допущені Концерн Військторгсервіс» при реалізації нерухомого майна.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, позивачем не обґрунтовано, що строк позовної давності ним був пропущений з поважних. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачу стало відомо про порушення права не раніше 29.04.2010р.(позов подано 29.04.2013р.). Просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, та відмовити у задоволені позову.

29.01.2014року представник відповідача адвокат Мицик О.В. скерував на адресу суду заперечення проти позову, з яких слідує, що предметом позову є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 19.12.2008 року між Концерн «Військторгсервіс» та ОСОБА_2 . В обґрунтування позову прокурор покликається на відсутність в Концерн «Військторгсервіс» відповідних повноважень на відчуження вказаного майна та порушення Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого Постановою КМУ від 06.06.2007р. №803.

Згідно доводів позивачів Концерн «Військторгсервіс» при укладенні оспорюваного договору не додержав вимог ч.1, 2 ст.203 ЦК України.

Проте, позивачами не враховано, а суду слід взяти до уваги, що Міністерство оборони України довіреністю від 04.10.2004р. уповноважило начальника Головного управління торгівлі Тилу МОУ Пукір П.Н., в числі іншого, на надання від імені МОУ підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на відчуження майна, що закріплене за ними на праві і господарського відання.

Діючи на підставі чинної довіреності, начальник ГУ ТТ МОУ ІІукір П.Н. 12.11.2004р. видав начальнику державного підприємства МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерському Г.М. дозвіл 140/3/1369/9 на відчуження нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 н лише 12.02,2005 р., тобто через 3 місяці після видачі даного дозволу, Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р.

Дозволи в даному випадку не мають ознак передоручення. Крім того, докази скасування дозволу №140/3/1369/9 в матеріалах справи відсутні, а позовна заява прокурора не містить обґрунтованих доводів щодо автоматичної втрати чинності такого дозволу внаслідок скасування довіреності із посиланням на конкретні правові норми. В числі іншого, прокурор не згадує і про чинний на той час порядок скасування таких дозволів.

В подальшому, з 2006 по 2007 рр. ГУ ТТ МОУ було реорганізовано у Концерн «Військторгсервіс», а ДП МОУ «Управління торгівлі Західного оперативного командування» - у Філію «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсервіс» з правонаступництвом усіх прав та обов`язків, а відтак і дозволу 140/3/1369/9 на відчуження нерухомого майна.

29.12.2008 року довіреністю Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» було уповноважено начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерського Г.М. на відчуження нерухомого майна з дозволу органу управління майном, що не виходить за межі статуту Концерну. Зокрема, згідно із п. 4.4. Статуту Концерну, що доданий до позовної заяви, генеральний директор Концерну має право надавати доручення (довіреності) на здійснення окремих своїх повноважень.

Тобто, начальник Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерський Г.М. при укладенні оспорюваного договору діяв на підставі чинного і не скасованого дозволу начальника ГУ ТТ МОУ Пукіра П.Н. №140/3/1369/9 від 18.10.2004р., виданого в межах дії довіреності Міністерства оборони України та в його інтересах.

Більше того, позивачем не враховано» що 15.03.2006р. Генеральною прокуратурою України на адресу Концерну «Військторгсервіс» було скеровано листа №10/2-1968 вих.06 щодо законності дій керівництва ГУ ТТ МОУ після скасування Міністром оборони України довіреності від 04.10.2004р. У вказаному листі Генеральною прокуратурою України викладено висновок не лише про законність дій щодо надання таких дозволів, а й про їх чинність у майбутньому.

Відтак, дії начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» по відчуженню нерухомого майна, в числі іншого, були обумовлені позицією самої прокуратури про законність та чинність вищезгаданого дозволу.

Однак, прокуратура, знаючи про чинність таких дозволів не вживши заходів для їх скасування, на даний час заперечує свою ж позицію.

Крім того, в обґрунтування позову прокурор послався на недотримання самим позивачем 2 п.6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого Постановою КМУ від 06.06.2007р. №803, згідно якого рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.

Проте, прокурором не враховано, що дозвіл начальника ГУ ТТ МОУ Пукір П.Н. №140/3/1369/9 на відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був виданий 18.10.2004р., тобто, за три роки до прийняття КМ України Порядку відчуження об`єктів державної власності.

Такий дозвіл повністю відповідає вимогам діючого на той час Порядку надання дозволів державним підприємствам (установам) Міністерства оборони України, що підпорядковані Головному управлінню торгівлі Тилу МОУ, на відчуження основних засобів.

Позивачами не взято до уваги, що згідно згаданої Постанови КМУ Фонд державного майна України погоджує лише рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а не безпосередньо рішення про відчуження майна.

Дозвіл 140/3/1369/9 був виданий 18.10.2004р., коли рішення про видачу дозволу приймалось без окремого погодження Фонду державного майна України.

При цьому, в даному дозволі строк дії не вказаний, а його чинність пов`язана із вчиненням конкретної дії із настанням правових наслідків у вигляді реалізації нерухомого майна нежитлового приміщення.

Прокурором не доведено, та в будь-якому акті цивільного законодавства відсутня норма, яка обумовлює і пов`язує чинність дозволу на відчуження нерухомого майна із зміною порядку видачі таких дозволів.

Крім того, поряд із пред`явленням вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.12.2008 р., прокурор не оскаржив публічні торги, оформлені протоколом № 1099-н від 21.11.2008 р.

Протокол публічних торгів на яких було реалізовано приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є первісним правочином по відношенню до оспорюваного договору, а сама по собі недійсність договору купівлі-продажу від 19.12.2008р. не тягне за собою недійсність публічних торгів, які були оформлені вказаним протоколом.

Таким чином, застосування наслідків визнання недійсним лише оспорюваного договору купівлі-продажу не створюють обов`язку ОСОБА_2 повернути у натурі все, що було одержано на виконання правочину, оформленого протоколом про хід публічних торгів № 1099-н від 21.11.2008р.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що відсутність повноважень в Концерну «Військторгсервіс» та порушення ним Порядку №803 при укладені оспореного договору купівлі-продажу не може мати жодних юридичних наслідків для ОСОБА_5 .. Придбавши майно на публічних торгах та оплативши його вартість у повному обсязі, чого не заперечує сам прокурор та позивачі. Відповідач не може нести відповідальність за недогляд Міністерства оборони України чи інших органів, в тому числі, і прокуратури при здійсненні контролю за діяльністю Концерн «Військторгсервіс» та розпорядженням державним майном.

Визнання недійсним оспореного договору купівлі-продажу значною мірою позбавить ОСОБА_2 того, на що воно розраховувало при придбанні нерухомого майна, та неминуче призведе до наслідків у вигляді порушення господарської діяльності. Більше того, за 5 років після укладення договору ОСОБА_2 підтримує дане майно у належному стані, використовує його у здійсненні господарської діяльності, що свідчить про реалізацію вищезазначених намірів відповідача.

Крім того, слід врахувати, що позов прокурора є нічим іншим як способом досягнення формального відновлення законності, який був порушений при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки, кошти за нерухомість позивач отримав, а суспільна потреба в цьому майні прокурором не доведена. До того ж прокурором взагалі не описані подальші наміри та реальні можливості щодо використання майна позивачем.

Слід звернути увагу на те, що Міністерство оборони України безумовно схвалило спірний правочин, в тому числі шляхом прийняття платежу за оспорюваним договором купівлі-продажу від ОСОБА_2 та подальше використання цих коштів (ймовірно було спрямовано на погашення заборгованостей та утримання основних фондів, що вбачається із листа Міністра оборони України від 29.07.2009р.), затвердження щорічних фінансових планів про надходження коштів від реалізації об`єктів нерухомості тощо.

При цьому, факт надходження коштів у повному обсязі на рахунок позивача прокурором не оспорюється. Міністерство оборони України не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, відтак звернення прокурора із позовом про визнання такого договору недійсним є безпідставним. Прокурором взагалі не зазначено в позові та не доведено порушення права держави, зокрема конкретно прав МОУ та Концерну, що є обов`язковим з огляду на вимоги ст.3 ЦПК України.

Просить суд в задоволені позову Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 19.12.2008 року та застосування правових наслідків недійсності правочину - відмовити.

12.02.2014 року представник Концерну «Військторгсервіс» скерував на адресу суду письмові пояснення, з яких вбачається, що 19.12.2008 між Концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» «Концерн«Військторгсервіс» Свідерським Г.М., який діяв на підставі довіреності на укладання від імені Концерну «Військторгсервіс» будь-яких договорів щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна, а також договорів оренди з дозволу органу управління майном Концерну - Міністерством оборони України, та ним, ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору, на період продажу являлось державною власністю та перебувало на праві господарського відання Концерну «Військторгсервіс», а тому відчуження цього майна повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, встановлених чинним законодавством України.

Нежитлова будівля, щодо частини якої виник спір, є державним майном та відноситься до сфери управління Міністерства оборони України, яке реалізує права держави як власника цього майна, пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням ним.

В силу статті 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного і державного майна, Фонд державного майна України дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Згідно з пунктом 6 постанови КМУ № 803 від 06.06.2007 року «про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності» відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. А тому про надання згоди повинен був видатись Наказ Міністра оборони України.

Кошти від реалізації даного майна Концерном «Військторгсервіс» не були отримані. Жодних записів, а також проведених бухгалтерських операцій стосовно вищезазначеного договору в бухгалтерії Концерну «Військторгсервіс» не міститься, що дає змогу зробити висновок про те, що кошти від реалізації майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не надходили.

На даний час відкрито кримінальне провадження по факту незаконного відчуження об`єктів нерухомого майна та протиправних дій попереднього керівництва Концерну «Військторгсервіс» за №0000142. Досудове розслідування даного кримінального провадження доручено Солом`янському РУГУ МВС України в м. Києві.

Враховуючи вищевикладене, на основі аналізу всіх наявних документів в матеріалах справи, а головне, відсутності погодження Фонду державного майна, можна зробити висновок про те, що попереднім керівництвом Концерн «Військторгсервіс» було незаконно реалізовано державне нерухоме майно - загальна площа 59,1 кв. м ( АДРЕСА_1 ).

11.12.2014 року представник Концерну «Військторгсервіс» скерував на адресу суду письмові пояснення, в яких заявлений позов підтримує і наголошує, що договір купівлі-продажу від 19 грудня 2008 року, предметом якого є відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинено продавцем без необхідного обсягу цивільної дієздатності та за відсутності вільного волевиявлення власника майна і тому, в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України є підстави для визнання його недійсним. На основі аналізу всіх наявних документів в матеріалах справи, а головне, відсутності дозволу суб`єкта управління та погодження Фонду державного майна робить висновок про те, що попереднім керівництвом Концерну «Військторгсервіс» було незаконно реалізовано державне нерухоме майно - загальною площею 59,1 кв. м, ( АДРЕСА_1 .).

15.04.2016року представник Міністерства оборони України скерував на адресу суду письмові пояснення, з яких слідує, що 19.11.2008року укладений спірний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Згідно з п.1.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс» затвердженого Міністром оборони України 27.12.2006р., Концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства (далі - Орган управління майном).

Будь-яке відчуження нерухомого майна Концерну «Військторгсервіс» станом на момент укладення спірного договору могло мати місце лише за наявності відповідної згоди на це Міністерства та погодження ФДМ.

Пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007р. було визначено, що рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта.

Відповідно до п.9 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. N 1080, Міністр на основі та на виконання актів законодавства видає накази і директиви, організовує і контролює їх виконання.

Лист начальника Головного управління Пукіра П.Н. №140/6/1369/28 від 18.10.2004р. за жодних обставин не може вважатись розпорядчим актом, з огляду як на відсутність у його автора законних повноважень на видання розпорядчих актів (наказів), так і з огляду на сам зміст та форму відповідного документа, які не відповідають вимогам, то ставляться до розпорядчих актів.

Відповідно, державне майно за спірним договором було відчужене Концерном без належного дозволу та погодження з боку Фонду державного майна, всупереч волі Міністерства як органу, уповноваженого здійснювати управління ним, що вказує на порушення публічного порядку при відчуженні державного майна та незаконне заволодіння відповідним майном третіми особами, а це, в свою чергу вказує, окрім інших підстав, наведених в позові, на недійсність відповідного договору в силу ст.227. 228 ЦК України.

Слід звернути увагу на на відсутності погодження відповідного правочину з боку Фонду державного майна України, яке за законом також було обов`язковим.

Згода на відчуження майна за спірним договором Фондом держмайна не надавалась, що є також підставою недійсності правочину з вищезазначених підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідна довіреність була скасована Міністром 12.02.2005 р.. що підтверджується відповідним листом за підписом тодішнього Міністра оборони України Гриценка А.С., в той час як спірний договір укладений довіреною особою 19.12.2008 р., тобто далеко за межами строку дії основної довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання доручення додатком до листа від 14.02.2005 р. №1335/з за підписом ОСОБА_3 на ім`я Міністра оборони України було направлено перший примірник довіреності Міністерства від 04.10.2004 р. №220/2071.

Тобто, з 14.02.2005 р. ОСОБА_3 точно знав, що дія відповідної довіреності припинилася.

Як відомо, спірний правочин був укладений Концерном «Військторгсервіс», на балансі якого перебувало майно за договором. Безпосередньо підписантом договору був начальник Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» Свідерський Г.М., який від імені Концерну діяв на підставі належним чином посвідченої довіреності Концерну від 12.09.2007 р.

Відповідна довіреність була підписана тодішнім Генеральним директором Концеру Пукіром П.Н., який точно був обізнаний з тим, що дія довіреності Міністерства, якою начальнику Головного управління торгівлі МОУ доручалось надавати дозволи на відчуження державного майна підприємств Міністерства, припинила дію з 12.02.2005 р., оскільки на момент припинення дії відповідної довіреності сам же Пукір П.Н. і був начальником зазначеного Головного управління.

Вважає, що перебіг позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про укладення оспорюваного договору від 19.12.2008 р., а з моменту, коли відповідна прокуратура дізналась про факт відсутності у особи, яка вчиняла відповідний правочин, необхідного обсягу дієздатності, а також відсутності у відповідної особи та Концерну «Війсьторгсервіс» передбаченого законодавством дозволу від суб`єкта управління майном на відчуження відповідного майна, а також погодження відповідного правочину Фондом державного майна України.

Посилання відповідача на публікації на різноманітних веб-ресурсах, а також на окремі документи Міністерства оборони України та апарату Кабінету Міністрів України є необгрунтованими. Жоден з наведених документів не містить чіткої інформації про оспорюваний правочин та конкретні порушення, які мали місце, а містить загальну інформацію про окремі порушення в ході здійснення господарської діяльності в структурі Міністерства. Відтак, навіть, якщо припустити, що прокурор був обізнаний зі змістом відповідних документів, з їх змісту він не міг довідатись про конкретні обставини, які стали підставою для подачі позову.

Відповідач не надав жодних доказів, що прокуратура, яка заявила позов, взагалі була обізнана з відповідними документами. Жоден з цих ресурсів не має статусу офіційної публікації, а відтак відсутня презумпція того, що сам факт відповідної публікації свідчить про її доведеність до загалу. Просить заявлений позов задовольнити.

15.11.2019року прокурор відділу військової прокуратури Центрального регіону України скерував на адресу суду пояснення з яких слідує, що у запереченнях на позов представник відповідача зазначає, що відчуження нерухомого майна відбулось з дозволу органу управління майном - Міністерства оборони України та в межах дії довіреності Міністерства оборони України від 04.10.2004 року виданої Міністерством оборони України ОСОБА_3 . Дані твердження не відповідають дійсності.

Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється з дозволу Міністерства оборони України за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Концерн «Військторгсервіс» належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Міністерство оборони України згоди на укладання договору купівлі продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не надавало. Так як 12.02.2005 року Міністром оборони України було скасовано довіреність видану на ім`я колишнього керівника Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3 від 04.10.2004 року №220/2071, яка давала йому право розпорядження державним нерухомим майном органу управління майном.

Тобто, станом на день укладення договору купівлі-продажу 19.12.2008року спірного нерухомого майна з відповідачем, ОСОБА_6 вже не мав права видавати довіреність на ОСОБА_4 на право укладення договору купівлі-продажу, а ОСОБА_4 , в свою чергу не мав права на укладення договору купівлі-продажу.

Довіреність в подальшому була відкликана самим Міністерством оборони України, що підтверджує, що Міністерство оборони фактично призупинило будь-які повноваження Генерального директора ОСОБА_3 в тому числі на вчинення дій по відчуженню нерухомого майна. Однак, всупереч чинному законодавству Генеральний директор Пукір П.Н. не повідомив начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військгоргсервіс» Свідерського Г.М. про те, що Міністерство оборони України відізвало його довіреність, як керівника Концерну та протиправно видав доручення на ОСОБА_4 від 12 вересня 2007 року, внаслідок чого останній вчинив незаконний правочин та відчужив нерухоме державне майно, не маючи на це відповідних повноважень.

Наведені факти про незаконність дій колишнього керівника Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 вже встановлені рішеннями судів всіх інстанцій по аналогічних справах.

У даних справах досліджувались ті самі обставини, що й у даній справі, зокрема, дійсність доручення Міністра оборони України від 4 жовлня 2004 року №220/2071, видане начальнику Головного управління торгівлі тилу, наявність дозволу Міністерства оборони України.

Просить позов прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити в повному обсязі.

15.11.2019року генеральний директор Концерну «Військторгсервіс» скерував на адресу суду пояснення, з яких слідує, що підставою звернення прокурора до суду став продаж нерухомого майна з порушенням вимог законодавства, а саме без згоди органу управління майном Міністерства оборони України.

Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється з дозволу Міністерства оборони України за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Концерн «Військторгсервіс» належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Міністерство оборони України згоди на укладання договору купівлі продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не надавало.

Так як 12.02.2005 року Міністром оборони України було було скасовано довіреність видану на ім`я колишнього керівника Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3 від 04.10.2004 року №220/2071, яка давала йому право розпорядження державним нерухомим майном органу управління майном.

Тобто, станом на день укладення договору купівлі-продажу 19.12.2008 року спірного нерухомого майна з відповідачем, ОСОБА_3 вже не мав права видавати довіреність на ОСОБА_4 на право укладення договору купівлі-продажу, а ОСОБА_4 , в свою чергу не мав права на укладення договору купівлі-продажу.

Просить позов прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити в повному обсязі.

09.01.2025р перший заступник керівника спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону скерував на адресу суду письмові пояснення на заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, з якої слідує, за змістом ст.ст.256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із позовної заяви Міністерство оборони України, в інтересах якого прокурором подано позов, дозволу на укладення спірного договору та відчуження спірного майна - не надавало, стороною договору не було та у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що вказаному позивачу було відомо чи могло бути відомо про укладення спірного договору. Зважаючи на вказане, вважаємо, що передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не пропущено.

У той же час, обставини, які викладене в заяві про застосування строків позовної давності представника ОСОБА_2 - адвоката Мицика О.В., є лише його власним міркуваннями щодо можливості органу, уповноваженого здійснювати представництво у спірних правовідносинах, бути обізнаним про наявні порушення, однак ніде не сказано про вибуття із державної власності предмету спору у даній справі, а саме нежитлового приміщення, як знаходиться за АДРЕСА_2 .

Жодних доказів, які з достовірністю свідчили б про те, що Міністерству оборони України було відомо про укладення спірного правочину, відповідачем не надано.

Натомість, про наявність відповідних порушень, допущених при вчиненні спірного договору купівлі-продажу попереднім керівництвом Концерну «Військторгсервіс», стало відомо після проведення відповідних перевірок, за результатами яких заступником прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері подано до суду позовну заяву в інтересах держави.

Також повідомляє, що згідно з наказом Генерального прокурора від 17.03.2023 № 74 «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора від 05.02.2020 № 66», пункт 1 Наказу викладено в наступній редакції: «Перейменувати юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону» (на правах обласної прокуратури) на юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони» (на правах обласної прокуратури) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань»,у зв`язку з чим, пояснення надаються Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону.

Просить відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Мицика О.В. про застосування строків позовної давності, а позов прокурора в інтересах держави в особі Міністерства Оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 , третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області про визнання недійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна, задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просить такий задовольнити.

Представники позивачів Міністерства Оборони України, Концерну «Військторгсервіс» в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в позові, просять такі задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання з розгляду даної справи не з`явилися жодного разу, хоча про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Як вбачається із матеріалів справи 21.12.2018 від сина відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи на один місяць, оскільки відповідач ОСОБА_2 виїхав на тимчасове проживанняв США, яку суд задовольнив. 24.02.2020 на адресу суду було скеровано клопотання адвоката Кравчука П.І. який діє в інтересах позивача, який згідно договору від 24.02.2020 представляє інтереси ОСОБА_2 ро відкладення розгляду справи. В судовому засіданні 22.06.2020 також був присутній представник відповідача адвокат Кравчук П. Крім цього, як вбачається із довідки про доставку смс-повідомлення на мобільний телефон НОМЕР_2 який зазначений у заяві, було надіслано судову повістку про виклик в судове засідання представника відповідача на 03.03.2022 на 10год.30хв. Також, на сайті судової влади розміщувалося оголошення про виклик відповідача ОСОБА_2 в судове засідання, тобто, судом було забезпечено право відповідача як на захист його інтересів, так і на участь в судовому засіданні.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився хоч неодноразово повідомлявся про дату час та місце проведення судового розгляду, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення.

Дана справа надішла до суду 09.09.2013року та відповідно до протоколу розподілу справи між суддями перебувала у провадженні судді ОСОБА_7 .

Відповідно до розпорядження №282 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_7 , таку відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями було розподілено та передано судді Швед.Н.П.. Дана справа була прийнята до розгляду та пербувала у провадженні судді.

28.02.2019 у зв`язку із закінченням повноважень 17.01.2019 судді Швед Н.П. першого періоду призначення на посаду судді, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями таку було розподілено та передано судді Кондратьєвій Н.А. Дана справа була прийнята до розгляду та пербувала у провадженні судді.

28.10.2021 у зв`язку із закінченням повноважень 24.09.2021 судді Кондратьєвої Н.А. першого періоду призначення на посаду судді, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями таку було розподілено та передано судді Швед Н.П. Дана справа була прийнята до розгляду та пербувала у провадженні судді.

У зв`язку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснював розгляд даної справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 року.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд прийшов до наступного.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст.78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Кузьмука О.І. видано довіреність № 220/2071 від 04.10.2004 р., якою було уповноважено начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема, з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання.

При цьому, листом № 140/3/1312 від 06.10.2004 р. начальник Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. повідомив начальника ДП МО України Управління тилу Західного оперативного командування Свідерського Г.М., що воно дозволяє провести відчуження приміщення (загальна площа 59,1 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005 р., відкликано довіреності на право укладення договорів (угод, контрактів).

Наказом Міністра оборони України від 05.04.2007 р. № 135 припинено діяльність ДП Міністерства оборони України Управління торгівлі Західного оперативного командування шляхом його реорганізації - приєднання до Концерну Військторгсервіс, який визначений правонаступником всіх майнових прав та обов`язків державного підприємства Міністерства оборони України Управління торгівлі Західного оперативного командування (пункти 1, 2 наказу).

29.12.2008 Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Пукіра П.Н. видав довіреність, якою уповноважив начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" Свідерського Г.М. на відчуження належного Концерну нерухомого майна з дозволу органу управління майном Концерну - Міністерства оборони України.

21.11.2008р. Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою "Прайс" затверджено протокол №1099-н про хід публічних торгів, згідно якого ОСОБА_2 отримав право на укладення договору купівлі-продажу нерухомого об`єкта за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі протоколу №1099-н про хід публічних торгів 21.11.2008 р. між Концерном "Військторгсервіс" в особі начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну "Військторгсервіс" ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу приміщення (загальна площа 59,1 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

19.12.2008 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між Концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» «Концерн «Військторгсервіс» Свідерським Г.М. який діяв на підставі довіреності посвідченої 12 вересня 2007року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я уповноважений ОСОБА_3 за реєстровим №4165, іменований надалі "продавець" та та громадянином ОСОБА_2 іменований надалі "покупець", посвідченого Дида І.М., приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №1712. Відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві нерухоме майно, приміщення першого поверху з 1 по 4 площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що позначено у Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно №21177673 від 08.12.2008року за планом земельної ділянки А-5, реєстраційний №25689738., а покупець зобов`язується прийняти його і сплатити продавцеві ціну в розмірі та на умовах, передбачених цим Договором.

Нерухоме майно, що відчужується, належить Державному підприємству Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" згідно Свідоцтва про право власності від 04 липня 2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Яворівської міської ради від 12 червня 2002 року №201 і зареєстрованого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 04 липня 2002 року та записано в реєстрову книгу №4 за реєстровим номером №73, стор.21.

Згідно проведеного балансу складеного станом на 01 липня 2007 року, дане нерухоме майно є власністю Концерну «Військторгсервіс». продаж нерухомого майна вчиняється за ціною 45 050,80 (сорок п"ять тисяч п"ятдесят) гривень 80 копійок, в тому числі ПДВ.

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21818932 від 09.02.2009року, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» приміщення площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04.07.2002 року спірне нежитлове приміщення має «Державну» форму власності та перебуває у повному господарському віданні Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

З листа Фонду державного майна України 20.03.2013 слідує що таким повідомляється прокуратуру Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері щодо дотримання порядку відчуження майна Концерном "Військторгсервіс" (в тому числі і того, яке є предметом спору). Зокрема, Фонд зазначив, що розпорядчі акти (рішення) Міністерства оборони України щодо надання згоди на відчуження вищевказаного майна відсутні, а фонд у встановленому порядку погодження на відчуження спірного майна не надав і відомостей щодо погодження такого продажу немає.

Як вбачається з листа Фонду державного майна України, скерованого в прокуратуру Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері «щодо дотримання порядку відчуження майна Концерну "Військторгсервіс"», нежитлове приміщення (загальною площею- 59,1кв.м), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу від 19.12.2008 (ціна такого об`єкта, визначена у договорі купівлі-пролажу- 45 050.8 грн з ПДВ).

Відчуження нерухомого майна здійснено на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі Пукіра П.Н. № 140/6/1626/19 від 18.10.2004 р., виданого на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004 року № 220/2071.

Нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору, на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання концерну Військторгсервіс. Отже, зважаючи на це, відчуження такого майна повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, встановленого чинним законодавством України.

Відповідно до законодавства чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 29.12.2008 р., для продажу державного майна суб`єкт управління таким майном, повинен був одержати дозвіл власника майна на його відчуження, який був би погоджений із Фондом державного майна України.

Однак, як вбачається з наведеного, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника за його ж волею, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29.12.2008 р., але з порушенням порядку відчуження державного майна, а саме ч. 5 ст. 75 ГК України, п.п. 6, 8 постанови Кабінету міністрів України від 06.06.2007р. № 803, оскільки продавцем не було дотримано порядку погодження відчуження майна Фондом Державного майна України, що є необхідним для відчуження державного майна.

Також, підписуючи лист №140/3/1312 від 06.10.2004 р., який на переконання відповідача є згодою Міністерства на відчуження майна, ОСОБА_3 не виступав як представник Міністерства оборони України, оскільки: у даному документі немає жодної згадки про довіреність від 04.10.2004 р. якою Міністерство уповноважує ОСОБА_3 виступати його представником; підписуючи такий документ ОСОБА_3 вказав свою посаду як начальник Головного управління торгівлі, не вказавши, що він є представником Міністерства; у листі зазначено, що Головне управління торгівлі тилу МОУ, а не Міністерство оборони України, дозволяє провести відчуження нежилих приміщень. Те, що ОСОБА_3 на момент складання листа мав довіреність Міністерства автоматично не надає такому листу статусу документа Міністерства, адже, отримавши довіреність, ОСОБА_3 не втратив свого статусу керівника Головного управління торгівлі тилу МОУ і міг вступати у правовідносини з іншими суб`єктами як керівник управління (що і мало місце у спірному випадку), або ж як представник Міністерства.

Відтак, при укладенні спірного договору концерн не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності. Як наслідок - правочин вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, є порушенням ч.2ст.203 ЦК Україниі підставою для визнання його недійсним у порядкуст.215 ЦК України.

Відповідно до п.1.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс», вказаний концерн є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Згідно із п. 7.5 Статуту майно Концерну «Військторгсервіс» перебуває у державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання, а у п.7.5 передбачено, що відчуження основних фондів Концерну здійснюється лише за попередньою згодою органу управління майном (Міністерством оборони України) і як правило на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.6 Порядку відчуження об`єктів державної власності», затвердженого Постановою КМУ від 06.06.2007р. №803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Згідно з п. 8 Постанови рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Всупереч даним вимогам законодавства, Міністерство оборони України згоди на укладання договору купівлі продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не надавало. Так як 12.02.2005 року Міністром оборони України було скасовано довіреність видану на ім`я колишнього керівника Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3 від 04.10.2004 року №220/2071, яка давала йому право розпорядження державним нерухомим майном органу управління майном.

Тобто, станом на день укладення договору купівлі-продажу 19.12.2008року спірного нерухомого майна з відповідачем, ОСОБА_3 вже не мав права видавати довіреність на ОСОБА_4 на право укладення договору купівлі-продажу, а ОСОБА_4 , в свою чергу не мав права на укладення договору купівлі-продажу.

Довіреність в подальшому була відкликана самим Міністерством оборони України, що підтверджує, що Міністерство оборони фактично призупинило будь-які повноваження Генерального директора ОСОБА_3 в тому числі на вчинення дій по відчуженню нерухомого майна. Однак, всупереч чинному законодавству Генеральний директор ОСОБА_3 не повідомив начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військгоргсервіс» Свідерського Г.М. про те, що Міністерство оборони України відізвало його довіреність, як керівника Концерну та протиправно видав доручення на ОСОБА_4 від 12 вересня 2007 року, внаслідок чого останній вчинив незаконний правочин та відчужив нерухоме державне майно, не маючи на це відповідних повноважень.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року в справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження №12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

З листа ФДМ №10-24-3491 від 20.03.2013 скерованого на адресу прокуратури Центрального регіону України, за результатами розгляду листів прокуратури Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 14.02.2013 та від 20.02.2013 щодо законності дій посадових осіб Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс" Фонд слідує, що нежитлове приміщення загальною площею,59,1кв.м розташоване за адресою : АДРЕСА_1 . договір купівлі-продажу від 19.12.2008, ціна 45050,8грн. з ПДВ, розпорядчі документи (акти, рішення) щодо надання згоди Міністерства оборони України на відчуження цього майна, у наданих документах відсутні. На момент укладення оспорюваного договору, за яким реалізоване державне майно, чинними були положення п.п.«и» п.2 ст.7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», відповідно до яких, Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Так, зокрема, Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06 червня 2007 року, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі згода) відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб`єкт управління). Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами лише за погодженням з Фондом державного майна. Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні майна надається Фондом державного майна у формі листа (п.п.6, 8).

Враховуючи названі вище положення закону та відсутність згоди/дозволу Фонду державного майна України на відчуження спірного нерухомого майна, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Тобто, відчуження Концерном «Військторгсервіс» Міністерства оборони України нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено поза волею його власника - Міністерства оборони України, шляхом укладення 19 грудня 2008 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 , а тому, позовні вимоги є бідставними, а спірне нежитлове приміщення підлягає витребуванню на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України від відповідача, який є його власником.

Що стосується заяви відповідача, про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, то слід прийти до наступного.

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18)).

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, статтями 23, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», частинами першою та другою статті 45 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка була чинною на час звернення прокурора з позовом до суду), відповідно до яких прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України „Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Частиною 5 ст. 56 ЦПК України встановлено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Пунктом 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 визначено, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», треба розуміти орган державної влади або орган місцевого самоврядування, який законом наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

Розділом IX Декларації «Про державний суверенітет України» та ст. 17 Конституції України передбачено, що як незалежна і суверенна держава, Україна будує свої власні Збройні Сили, які є її гарантом незалежності і суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», вони є військовим формуванням, на яке покладаються дані функції.

Положеннями ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 10 Закону України «Про оборону України», п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого указом Президента України від 6 квітня 2011 року №406/2011 (далі - Положення), передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та яким здійснюється управління військовим майном, у тому числі закріплення військового майна за військовими частинами. Єдиним державним органом, в інтересах якого можуть бути заявлені позовні вимоги щодо витребування спірного нерухомого майна з власності іншої особи є Міністерство оборони України.

Згідно із п. 4 Положення про Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує життєдіяльність Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння і військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил у межах коштів, передбачених державним бюджетом, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс», указаний концерн є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Згідно із п. 7.3 Статуту майно Концерну «Військторгсервіс» перебуває в державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання, а пунктом 7.5 передбачено, що відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном (Міністерство оборони України) і як правило на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Наявність незаконно відчуженого державного майна, при умові, що захист цих інтересів не здійснює Міністерство оборони України, порушує економічні інтереси держави, що у відповідності до вищенаведених вимог чинного законодавства покладає на прокуратуру України представництво держави в суді.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, ревізія та аудит з окремих питань фінансово-господарської діяльності державного господарського об`єднання Концерн"Військторгсервіс", філій та структурних підрозділів, які входять до його складу були проведені в період з 01.12.2011 по 13.01.2012.

Враховуючи проведені аудити прокурор звернувся до ФДМ з листами про надання відомостей до ФДМ, відповідь на які як зазначено вище отримав листом ФДМ №10-24-3491 від 20.03.2013.

Згідно постанови від 18.10.2023 про закриття кримінального провадження, по зловживанню службовими особами Концерн "Військторгсервіс" своїм службовим становищем щодо заволодіння коштів Концерну у особливо великих розмірах 14.08.2013 були внесені відомості до ЄРДР №0000015 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.2,4,5ст.191, ч.1ст.192, ч.2ст.364, ч.3ст.382ККУкраїни.

Прокурор пред`явив позов до суду 09.09.2013, таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позов подано в межах встановленого законом строку для захисту порушеного права власності держави на спірне нежитлове приміщення, оскільки, прокуророру про порушення такого стало відомо, після проведення аудиту та отримання листа від ФДМ 20.03.2013.

З врахуванням наведеного, позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ( після перейменування спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону) в інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України, Концерну "Військторгсервіс" до ОСОБА_2 , третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна слід задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 19.12.2008 року, укладеного між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та громадянином ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлові приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 , на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 450грн. 50коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 7, 12, 13, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ( після перейменування спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону) в інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України, Концерну "Військторгсервіс" до ОСОБА_2 , третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 19.12.2008 року, укладеного між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та громадянином ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлові приміщення загальною площею 59,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в розмірі 450 (чотириста п"ятдесят) грн. 50коп.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону

юридична адреса: 01014, м.Київ вул. Болбочана Петра,8

Позивач: Міністерство Оборони України

юридична адреса: 03168, м.Київ проспект Повітряних сил, 6.

Позивач: Концерн "Військторгсервіс"

юридична адреса: 03151, м.Київ вул.Молодогвардійська, 28-А.

Відповідач: ОСОБА_2

проживає за адресою:

АДРЕСА_4 .

Третя особа: регіональне відділення ФДМУ у Львівській області

юридична адреса: 79000 м.Львів Коперника,4.

СУДДЯ: Швед Н.П.