ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2025 року м. Кропивницький

справа № 383/702/24

провадження № 22-ц/4809/546/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сабліна Юлія Сергіївна, на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2024 року (суддя Бондаренко В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини,-

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 23 червня 2014 року по 25 лютого 2020 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу місце проживання було визначено з матір`ю, однак починаючи з травня 2020 по березень 2022 року дочка проживала не з матір`ю, а з бабою ОСОБА_4 . В подальшому дочка почала проживала з ним у зв`язку з виїздом відповідачки на постійне місце проживання до Республіки Польща через військовий стан. Вказав, що встановлення зазначеного факту йому необхідно для фіксації повного виконання батьком батьківських обов`язків по відношенню до дитини для подання рішення суду до органу опіки та піклування з метою зміни графіку участі батька у вихованні та утриманні дитини, який встановлено рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області у справі №383/31/20 від 22.05.2020 після повернення матері на територію України.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив встановити факт його самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.06.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.02.2020 року по справі №383/1399/19 розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення суду (т.1 а.с.11-14).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Бобринецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Кіроворадській області 27.12.2019 року (т.1 а.с.10).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22.05.2020 року по справі №383/31/20 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у його вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення періодичних та систематичних побачень, а також можливості спільного відпочинку, згідно графіку (регламенту) спілкування батька ОСОБА_1 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наступному порядку: встановлено побачення ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : кожну суботу тижня з 12 години по 17 годину; святкові дні та день народження дитини ОСОБА_3 не менше двох годин в день, в час, який є оптимально комфортний для дитини, з урахуванням її побажань; встановити спільний відпочинок ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в літні місяці кожного року, під час відпустки ОСОБА_1 , тривалістю десять календарних днів, для організації останнім літнього оздоровлення дитини ОСОБА_3 , в межах території України, протягом якого дитина ОСОБА_3 має перебувати з батьком ОСОБА_1 під його наглядом (т.1 а.с.32-46).

Судовим наказом Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.01.2020 року по справі №383/1411/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпочавши стягнення з 13.12.2019 року (т.1 а.с.15-16).

Згідно витягу №2.3.2-01/470 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_1 з 22.03.2013 року та ОСОБА_3 з 24.09.2014 року по теперішній час (т.1 а.с.28).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї було встановлено, що разом із заявником проживає його малолітня донька ОСОБА_3 (Т1 а.с.30-31).

За характеристикою Комунального закладу «Тарасівський ліцей» Кетрисанівської сільської ради №48 від 20.05.2024 року на ученицю 4 класу ОСОБА_3 її вихованням займається батько, переймається її навчанням та відповідально ставиться до її виховання (т.1 а.с.29).

Згідно відміток в паспорті громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_2 13.03.2022 року вона виїхала за межі України (т.1 а.с.18-19).

Згідно копії висновку рішення органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 14.08.2024 року №240, орган опіки та піклування підтверджує факт самостійного утримання та виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 (т.1 а.с.110-111).

Свідок ОСОБА_5 , допитаний судом першої інстанції, пояснив, що ОСОБА_1 проживає разом з донькою в АДРЕСА_2 по сусідству в суміжному домоволодінні. ОСОБА_6 доглядає дитину з початку війни, відвозить її на навчання в школу в місто Бобринець та забирає. Раніше дитина проживала з матір`ю, а з 2022 року з батьком. Бабуся по вихідних допомагає виховувати дитину.

Свідок ОСОБА_7 , допитана судом першої інстанції, пояснила, що ОСОБА_1 проживає разом з дочкою ОСОБА_8 по сусідству в АДРЕСА_2 та займається її вихованням з початку війни 2022 року, відвозить її на навчання в школу в місто Бобринець та забирає. До війни дитина проживала з матір`ю у ОСОБА_9 . Бачить позивача з дитиною кожен день.

В судовому засіданні суду першої інстанції малолітня ОСОБА_3 пояснила, що вона навчається в Бобринецькому ліцеї №1 в п`ятому класі. З березня 2022 року стала проживати біля тата, так як мама поїхала в іншу державу. З мамою по телефону спілкується, але дуже рідко, стосунків з нею не підтримує, з днем народження у 2024 році мама її не вітала. День народження святкувала з татом та бабусями, від яких отримала дарунки. Спілкується з бабусями, у яких на ніч не залишається. Почала жити біля тата, оскільки з ним комфортно. За кордон їхати не бажає, так як в Україні краще. Звикла жити з татом, зміни в житті не любе.

Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком тобто без участі матері без вирішення спору між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини не відповідає способам захисту, передбаченого Сімейним кодесом України (статті 161, 164 СК України), що свідчить про його неналежність і неефективність як способу захисту

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спір стосується встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша - третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється у тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Тлумачення статті 20 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, провадження № 61-13760сво21).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з тим, що заявлена позивачем вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини не здатна забезпечити захист прав позивача.

Факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами, наприклад вимогою про позбавлення батьківських прав.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, у справі позовного провадження є правильним, у задоволенні цього позову слід відмовити, оскільки така вимога не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист порушених прав позивача.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сабліна Юлія Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич