Справа № 146/241/25
Провадження № 22-ц/801/1096/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 рокуСправа № 146/241/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Сопруна В. В., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пилипчука О. В. в залі суду в селище Томашпіль Вінницької області, дата складення повного тексту рішення невідома,

в цивільній справі № 146/241/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

Короткий зміст вимог

В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивований тим, що 04 листопада 2016 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем відсутнє взаєморозуміння та довіри, різниця характерів. Подальше сумісне життя, примирення між нею та відповідачем та збереження сім`ї позивач вважає неможливим. Між сторонами втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Збереження сім`ї стало неможливим. Позивач вважає, що примирення неможливе.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 04 листопада 2016 року у Томашпільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 49.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 березня 2025 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 04 листопада 2016 року у Томашпільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 49 розірвано.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, шлюб існує лише формально, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

В свою чергу, позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, що підтвердилося і тим, що з часу відкриття провадження у справі сторони не примирилися.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2025 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та надати сторонам строк для примирення на термін шість місяців.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Сопрун В. В.

07 квітня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з Томашпільського районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи.

23 квітня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду на 06 травня 2025 року о 12:00 год. з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що скаржник усіма силами намагається зберегти сім`ю, так як з початку укладення шлюбу, так і по сьогоднішній день прикладає зусилля щодо відновлення відносин.

Зазначає, що час від часу дійсно виникають непорозуміння стосовно ведення спільного господарства, але вони носять тимчасовий характер, докладає максимум зусиль щодо врегулювання спірних питань між сторонами без застосування надмірних емоцій, намагається всі непорозуміння врегулювати мирним шляхом. Вказує, що про намір розірвати шлюб дружина відповідача жодного разу не повідомляла.

Наголошує, що він категорично проти розлучення, оскільки зацікавлений у збереженні сім`ї.

Зазначає, що жодних підстав для розірвання шлюбу він не вбачає, вважає таку поведінку та бажання позивача розірвати шлюб суперечить інтересам їх дітей. Вказує на те, що судом не вжито захотів для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей, тому просить суд надати строк для примирення на термін шість місяців.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

В судовому засіданні позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Суду пояснила, що з лютого 2024 року вона з дітьми знаходиться в Україні, а відповідач залишився в Польщі. Їх шлюб вже давно розпався, оскільки відповідач вживає наркотики, вчиняє сварки, вона викликала поліцію, а також в Польщу приїжджали батьки, у зв`язку з такими відносинами в сім`ї. Відповідач дітьми не цікавиться, ніякі міри для збереження сім`ї не приймає, а перешкоджає розірванню шлюбу, оскільки вимагає переоформлення квартири в Польщі на нього. Зазначила, що вже рік проживає з іншою людиною, яка прийшла в судове засідання. Цей чоловік дбає про неї та дітей, а тому відсутні підстави для надання строку на примирення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про отримання повістки в рекомендованому повідомленні, направленому судом за зазначеною відповідачем в апеляційній скарзі адресою. Причини його неявки до суду невідомі.

Згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 04 листопада 2016 року зареєстровано шлюб у Томашпільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 49. Після реєстрації шлюбу сторони взяли прізвища ОСОБА_6 / ОСОБА_6 .

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася дочка ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася дочка ОСОБА_8 , у свідоцтвах про народження яких батьками вказані сторони у справі.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду, щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Крім того, заявляючи клопотанням про надання строку на примирення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається про те, що він категорично проти розлучення, вважає таку поведінку та бажання позивача розірвати шлюб суперечить інтересам їх дітей, тому просить надати подружжю час на примирення з максимальним терміном, колегія суддів не бере до уваги вказане клопотання, оскільки ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу у лютому 2025 року, таким чином у відповідача було достатньо часу для вжиття заходів, щодо примирення із дружиною.

Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16-ц вказав на те, що за змістом указаної норми (ст.11 СК України) заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Разом з тим, виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання його права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач зазначила, що подальше спільне життя як подружжя є неможливим, протягом останнього року стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, у зв`язку з різними морально-етичними поглядами на життя, тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила своє існування, а тому заперечувала щодо надання строку для примирення, так як збереження сім`ї є неможливим.

Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також врахувавши відсутність майнового спору, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18 (провадження № 61-1658св20).

Європейський суд з прав людини у справі Фернандес Мартінес проти Іспанії (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Таким чином, принцип добровільності шлюбу є правовою засадою, яка передбачає можливість укладення шлюбу тільки за наявності вільної, повної, усвідомленої та поінформованої згоди, а у разі дефекту вільного волевиявлення (відсутності хоча б одного із елементів добровільності), забезпечує правовий захист від примусового шлюбу шляхом визнання його недійсним. Принцип добровільності поширюється і на фактичне співжиття (фактичний союз), а також діє протягом всього перебування у шлюбних (або фактичних) відносинах і зумовлює обов`язок держави гарантувати свободу розірвання шлюбу.

Подальше існування шлюбу як добровільного союзу у разі відсутності вільної згоди чоловіка чи жінки на такий шлюб не може продовжуватись.

Добровільність шлюбу є триваючою умовою, тобто має вирішальне значення не тільки під час укладення шлюбу, але і протягом усього періоду його дії. Адже жоден із подружжя не може бути примушений до продовження шлюбу, на гарантування цього і передбачено право розірвати шлюб.

Отже, принцип добровільності в аспекті права на заборону примушення до продовження шлюбу реалізується через право розірвання шлюбу за взаємною заявою подружжя в позасудовому або судовому порядку (в порядку окремого провадження).

Поряд із цим закон передбачає можливість примусового розірвання шлюбу за заявою одного з подружжя.

Апеляційний суд вважає, що не підлягає до задоволення клопотання відповідача про надання сторонам строку для примирення, оскільки останнім не доведено, що з часу подання позовної заяви ним приймалися міри для збереження сім`ї, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них - позивачки, а доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, волевиявленню позивачки, оскільки остання наполягає на розірванні шлюбу, що підтверджує її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, а також не впливають на правильність прийнятого рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: В. В. Сопрун

М. В. Матківська