СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12664/24

пр. № 2/759/500/25

05 травня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретаря - Ахмєдової А.М.,

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_7,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Менська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 19.06.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Менська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, яким з урахуванням уточненої позовної заяви просить визнати заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 500 від 12.04.2014 року, згідно якого на користь ОСОБА_2 нібито заповідано все майно ОСОБА_4 , де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, що був посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу, Новик В.П., реєстровий номер 500 від 12.04.2014 р. недійсним; стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 .

12 квітня 2014 р. ОСОБА_4 було складено заповіт, згідно якого він заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, що був посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу, Новик В.П., реєстровий номер 500.

Зазначив, що про даний заповіт він дізнався лише після смерті батька, з моменту відкриття спадкової справи.

Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт не був підписаний ОСОБА_4 про що свідчить висновок № 5961/5962 за результатами судово-почеркознавчої експертизи від 28.01.2019 року та не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 05.09.2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову, подала до суду заяву якою просить застосувати до даних правовідносин позовну давність.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась чином, подала до суду заяву, якою просить розгляд справи провести без участі представника Менської державної нотаріальної контори.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що свідчить актовий запис № 118, який був батьком позивача (а.с. 45, 46).

Відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені по батькові серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 змінив прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 47).

Також судом з`ясовано, що за життя, 12.04.2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу Новик В.П., відповідно до якого заповів усе своє майно відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 51).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 звернувся з заявою до Менської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 154)

Крім того 19.10.2016 року з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 (а.с. 154-155).

З матеріалів справи вбачається, що 08.02.2018 року ОСОБА_3 звернувся до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 358 КК України.

У рамках кримінального проводження № 0001056 відомості про яке внесені до ЄРДР від 08.02.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України старшим слідчим Святошинського УП ГУ НП у м. Києві Безсмертним М.В. 05.06.2019 року було винесено постанову про призначення фізико-хімічної експертизи документів у кримінальному провадженні № 0001056.

Відповідно до висновку № 5961/5962 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.01.2019 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підписи від імені ОСОБА_4 в двох екземплярах ЗАПОВІТУ складеного від імені ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за № 500 від 12.04.2014 р. в рядках «Підпис» - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; підписи від імені ОСОБА_4 в двох екземплярах ЗАПОВІТУ складеного від імені ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за № 500 від 12.04.2014 р. в рядках «Підпис» - виконані не ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою; рукописні записи «заповіт прочитано мною в голос и власноручно підписано ОСОБА_4 » в двох екземплярах ЗАПОВІТУ складеного від імені ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за № 500 від 12.04.2014 р. - виконані не ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом.

У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 року в справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 757/51379/17.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У ході розгляду даної справи судом було досліджено висновок № 5961/5962 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.01.2019 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Вказаний висновок складений за результатами проведеної в рамках кримінальної справи № 0001056 від 08.02.2018 року, є належним і допустимим доказом, виконаний відповідно до вимог ст. 103 ЦПК України компетентним експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, є повним і обґрунтованим.

Вказаний висновок судового експерта не спростований іншими матеріалами справи.

За таких обставин, заповіт, складений від імені ОСОБА_4 12.04.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу Новик В.П., реєстровий номер 500 від 12.04.2014 р., є нікчемним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Так, представником відповідача адвокатом Левченко К.М. подано заяву про застосування строків позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

У рамках кримінального провадження № 0001056 від 08.02.2018 року було проведено судово-почеркознавчу експертизу.

Висновок судово-почеркознавчої експертизи було складено 28.01.2019 року, що про порушення права позивача стало відомо саме з моменту виготовлення висновку експертизи. До суду позивач звернувся 19.06.2024 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

За таких обставин позивач ОСОБА_3 позовну давність не пропустив. Тому доводи відповідача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності є необґрунтованими.

Враховуючи, що заповіт, складений 12.04.2014 від імені ОСОБА_4 12.04.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу Новик В.П., реєстровий номер 500 від 12.04.2014 р., заповідачем особисто не складався та ним не підписувався, а отже є нікчемним в силу закону, вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання його недійсним не підлягає задоволенню.

Разом з тим, з огляду на встановлені судом обставини справи, з метою реального захисту прав ОСОБА_3 як спадкоємця за законом першої черги, суд вважає за необхідне в резолютивній частині судового рішення вказати про нікчемність заповіту складеного від імені ОСОБА_4 12.04.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу Новик В.П., реєстровий номер 500 від 12.04.2014 р., тим самим задовольнивши позовні вимоги частково.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 82, 89, 141, 158, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Менська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - задовольнити частково.

Визнати нікчемним заповіт, складений 12.04.2014 від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу Новик В.П. та зареєстрований в реєстрі за № 500 від 12.04.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І.В П`ятничук