ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 607/20064/23

провадження № 61-10989св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Ситнік О. М.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року в складі судді Черніцької І. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 02 липня 2024 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Гірського Б. О., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно від дня подання позовної заяви до досягнення дочкою повноліття.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 12 червня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 25 вересня 2023 року. Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у них народилася дочка ОСОБА_3 , яка проживає разом з позивачем. Після народження дочки відповідач виїхала проживати за межі України, де створила нову сім`ю та народила іншу дитину. З часу виїзду за кордон відповідач не приймає участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, здоров`я та матеріальний достаток. Він неодноразово намагався переконати відповідача змінити свою поведінку стосовно дочки, однак його намагання були марними, тому просить задовольнити позов.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки

ОСОБА_3 , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.

Покладено на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради обов`язок здійснювати контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 березня 2024 року позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі

2 272 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 07 березня 2024 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, щопозивачем не доведено, та не надано суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В. В., через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня

2024 року та витребувано матеріали із суду першої інстанції.

24 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві

Ігнатенку В. М., судді, які входять до складу колегії Ситнік О. М.,

Фаловська І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди застосували норму матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29 січня 2024 року №185/9339/21, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20.

В обґрунтування касаційної скарги посилався на те, що відповідач протягом розгляду справи не надала жодних заперечень проти позову про позбавлення батьківських прав, не з`являлась у судові засідання, не надала будь-яких пояснень органу опіки та піклування під час складання висновку щодо доцільності позбавлення її батьківських прав.

Відповідач цілковито усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, залишила без своєї опіки дочку у віці, коли вона максимально потребувала материнської уваги та любові.

За наявності в матеріалах справи доказів на підтвердження доводів позивача, що відповідач не бере участі у фізичному та духовному розвитку дитини, не забезпечує її матеріальні потреби, суди не встановили наявність поважних причин такої поведінки відповідача.

Отже, вина відповідача в ухиленні від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дочки була доведена позивачем.

Позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_2 відповідає якнайкращим інтересам дитини з огляду на ту обставину, що на цей час існує ймовірність мобілізації позивача, який самостійно виховує дитину, що призведе до втрати дитиною опіки.

Позиція інших учасників справи

Інші особи, які беруть участь у справі не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 12 червня 2019 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 12 червня 2019 року, актовий запис № 903.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка

ОСОБА_3 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2

від 01 жовтня 2019 року, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 01 жовтня 2019 року, актовий запис за № 2150).

Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області

від 25 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дитини проживає окремо.

Як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної

інформації Державної прикордонної служби України № 91-58909/18/23

від 29 листопада 2023 року, за наявної у Базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територію України інформацією, в період з 01 січня 2020 року

по 01 жовтня 2023 року громадянка України ОСОБА_2 перетинала державний кордон України, зокрема: 03 лютого 2022 року - виїзд з території України, 14 травня 2022 року - в`їзд на територію України, 22 травня 2022 року - виїзд з території України, 21 вересня 2022 року - в`їзд на територію України та 15 жовтня 2022 року - виїзд з території України. Інші відомості відсутні.

Згідно з психолого-педагогічною характеристикою вихованки середньої групи Тернопільського закладу дошкільної освіти №23 від 27 листопада 2023 року, ОСОБА_3 відвідує вказаний заклад з травня 2022 року, вихованням дочки займається батько, приводить її та забирає з дитячого садка, оплачує харчування дитини, цікавиться її поведінкою та бере участь у житті групи.

З довідки про доходи від 04 березня 2024 року № 10,

виданої Відокремленим структурним підрозділом «Тернопільський

фаховий коледж «Тернопільського національного технічного університету» слідує, що ОСОБА_1 працює на посаді фахівця з публічних закупівель та за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року його дохід становив 63 584, 97 грн.

Позивач у 2023 році двічі був тимчасово непрацездатний у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за дитиною, що вбачається з листків непрацездатності, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 03 січня 2024 року №26, батьком дитини не надано доказів, які б свідчили про умисне ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини матір`ю ОСОБА_2 . Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на матір чи батька.

В матеріалах справи також відсутні негативні характеристики чи докази винної поведінки матері дитини. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавляти батьківських прав

ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_3 . Водночас, органом опіки та піклування вирішено попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини ОСОБА_3 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він є батьком позивача та дідом ОСОБА_3 . Вказав, що дитина постійно проживає разом з батьком, відповідач виїхала за межі України та не піклується про дитину, не виявляє турботи до дитини та ніколи не проявляла до неї любові. Раз на місяць відповідач телефонує до дочки, однак бачилася з нею останній раз у 2022 році.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є вихователем ОСОБА_3 протягом останніх 1,5 років. Вказала, що дитина знає лише батька, бабу та діда зі сторони батька. Батько бере активну участь у житті дитячого садка, дитина завжди доглянута та чиста, про свою матір ніколи не розказувала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є матір`ю позивача та бабусею ОСОБА_3 . Вважає, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про дочку та не займається її вихованням. 08 лютого 2022 року відповідач приїжджала до дочки ОСОБА_3 на один тиждень та згодом приїжджала у вересні 2022 року на день народження ОСОБА_7 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є головою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, в якому проживають позивач з дочкою ОСОБА_3 , якою опікується виключно позивач. Зі слів позивача йому відомо, що мати дитини виїхала за кордон.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини

від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України

27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 25 листопада 2019 року

у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня

2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду

від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшов висновку, з яким погодився апеляційний суд, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дочки, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо дочки та неможливість зміни поведінки матері у кращу сторону.

Враховуючи наведене, а також висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , поведінку матері, яка, перебуваючи за кордоном у зв`язку із введення воєнного стану в Україні, продовжує підтримувати зв`язок з дочкою шляхом розмов по мобільному телефону, періодично приїздить до дочки в Україну, про що повідомили свідки під час їх допиту у судовому засіданні, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року по справі № 722/225/23 зазначив, що вимушене тимчасове перебування матері за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створює певні труднощі у налагодженні стосунків з дітьми. Але, якщо при цьому вона не усувається від виховання та утримання своїх дітей, цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, підстави для позбавлення її батьківських прав відсутні.

Суди повинні комплексно оцінити обставини справи на основі зібраних доказів, врахувати, серед іншого, чи позивач у процесі судового розгляду доводить, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батька чи матері батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей, чи має місце вина особи у разі невиконання нею своїх батьківських обов`язків, чи існує зв`язок між дітьми та батьками, чи змінює відповідач свою поведінку у процесі розгляду справи, чи використовує всі існуючі способи та можливості для спілкування з дітьми.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі

№ 311/563/20 та від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, є необґрунтованими, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 07 березня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. С. Ситнік