Дата документу 05.05.2025
Справа № 334/6007/24
Провадження № 2/334/1122/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м. Запоріжжя

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

представника позивача адвоката Кузьмінова Д.В.,

представника відповідача адвоката Мєркулова В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі 45 054 доларів США. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що 01.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, у відповідності до якого позивач передав, а відповідач отримав грошову позику у розмірі 45 054 доларів США зі строком повернення до 15.06.2022, що оформлено розпискою відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України..

У зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку із повернення суми позики, позивач звернувся до суду.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позовних вимог у повному обсязі, вказавши на те, що у вказаній «розписці» ОСОБА_2 від 01.11.2021 року (копію якої долучено до позовної заяви позивача) не вказано, що суму боргу (позики) у сумі 45 054 доларів США відповідач - ОСОБА_2 зобов`язаний повернути саме позивачу ОСОБА_1 , тому позивачем не доведене право вимоги від відповідача повернення грошових коштів за вказаною розпискою та не доведено наявність існування договору позики.

Крім того, в розписці не вказано жодного порядку повернення грошових коштів. Тому, з огляду на викладене в даному випадку позивачем неправильно встановлено правову природу укладеного сторонами договору та зроблено неправильний висновок про те, що має місце укладення договору позики.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Так, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що в тексті копії документа іменованому «розписка» ОСОБА_2 від 01.11.2021 року відсутній будь який натяк на наявність зобов`язання у відповідача ОСОБА_2 повернути грошові кошти саме позивачу - ОСОБА_1 , тому в даному випадку позивачем не було доведено факт укладення між ним та відповідачем саме договору позики; умови договору, які були погоджені позивачем та відповідачем; не надано жодних інших підтверджень укладення договору позики; не надано підтвердження, що у позивача на момент складання документу іменованого «розписка» існували зазначені у ньому грошові кошти тощо.

У вказаній «розписці» ОСОБА_2 від 01.11.2021 року код РНОКПП позикодавця вказаний - НОМЕР_1 , що не співпадає з кодом РНОКПП: НОМЕР_2 , позивача ОСОБА_1 , зазначений ним у позовній заяві, що спростовує право позивача вимагати повернення боргу за цією «розпискою».

Також, у вказаній «розписці» ОСОБА_2 від 01.11.2021 року зазначене місце проживання позикодавця ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , а згідно позовної заяви адреса позивача ОСОБА_1 вказана адреса АДРЕСА_2 , що також ставить під сумнів право позивача вимагати повернення боргу за цією «розпискою».

Тобто, зазначене є ще одним доказом того, що надана суду копія документа іменована «розписка» ОСОБА_2 від 01.11.2021 року є лише підтвердженням того, що у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем з повернення грошових коштів у вказаному розмірі.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. та узгоджується із практикою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній в Постанові від 13 вересня 2023 року справа № 754/3591/21.

II. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі

21.01.2025 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2024 року надійшла вищевказана позовна заява.

Ухвалою суду від 21.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, підготовче судове засідання призначено на 18.02.2025 року, яке в подальшому двічі відкладалось.

Ухвалою суду від 07.04.2025 року закрито підготовче засідання у справі, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні 02.05.2025 року.

У судовому засіданні, яке відбулось 02.05.2025 року оголошено перерву до 05.05.2025 року у зв`язку із переходом суду до стадії таємниці ухвалення судового рішення та підготовки повного тексту судового рішення.

III. Фактичні обставини встановлені судом

01.11.2021 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 45 054 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути суму позики у строк до 15.06.2022 року.

Доказів виконання грошового зобов`язання відповідачем не надано.

IV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Положеннями ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання".

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відтак, суд, вирішуючи цей спір, керується саме вказаною презумпцією правомірності, укладеного між позивачем та відповідачем договору позики.

Згідно із приписами статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, суд відхиляє твердження відповідача про те, що розписка не містить усіх необхідних реквізитів (адреса позикодавця, невірний ідентифікаційний код, відсутність прямої вказівки на повернення грошей саме позивачу тощо), адже неведені недоліки не спростовують факту отримання відповідачем грошових коштів від позивача та наявність у нього обов`язку повернути суму позики.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою ст. 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Виходячи з принципу розумності, який передбачає добросовісність зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин, суд критично оцінює заперечення відповідача і вважає, що вони не спростовують факт отримання грошових коштів у позику з дотримання вимог чинного законодавства.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) суму основного боргу у розмірі 45 054 (сорок п`ять тисяч п`ятдесят чотири) долари США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін