Справа № 461/1977/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-з/811/78/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
29 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю відповідачки ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву представника ОСОБА_1 адвоката Брони Мар`яни Василівни про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року, повний текст якого складений 21.10.2024 та додаткове рішення цього ж суду від 21 жовтня 2024 року, повний текст якого складений 21.10.2024, в складі судді Стрельбицького В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні підвальним приміщенням та визнання недійсним свідоцтва про права власності на підвальне приміщення,-
У березні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні підвальним приміщенням та визнання недійсним свідоцтва про право власності на підвальне приміщення.
Просив визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 09.03.2004 в частині права власності комори в підвалі 30,5 кв.м, зазначеного у технічному паспорті як підвал 30,5 кв.м. та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні підвалом площею 30,5 кв.м.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення та додаткове рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 .

Просив скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 жовтня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року залишено без змін.

Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року змінено, зменшено розмір витрати на правову допомогу, які стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 10000,00 грн до 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У решті додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року залишено без змін.

31.03.2025 на адресу Львівського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення. Зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу просила оскаржувані рішення залишити без змін та стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у даній справі. Покликаючись на договір про надання професійної правничої допомоги № 03/13 від 03.12.2024, де у п. 5.3 сторони визначили розмір гонорару у розмірі 10000,00 грн., Акт приймання-передачі наданих послуг та Доповнення (детальний опис робіт) до Акту приймання-передачі наданих послуг, судову практику та норми процесуального закону, просить ухвалити додаткове рішення та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 10000,00 грн.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 на підтримку доводів заяви, колегія суддів дійшла таких висновків.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із п. п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами 3, 4 вказаної статті унормовано, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Зважаючи на те, що розгляд апеляційної скарги у даній справі проводився з повідомленням учасників справи, відтак розгляд заяви представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення проводиться також у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

При цьому, ключовим питанням у межах даного провадження № 22-з/811/78/25 є визначення розміру судових витрат, які були понесені ОСОБА_1 при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року та додаткового рішення цього ж суду від 21 жовтня 2024 року, тобто виключно в апеляційній інстанції, з погляду їх співмірності, реальності, необхідності та складності спірних правовідносин.

Перевіряючи підставність поданої заяви, колегія суддів враховує таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на те, що Львівський апеляційний суд 25.03.2025 виніс постанову, якою задовольнив лише частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 та змінив тільки додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21.10.2024, залишивши без змін рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 жовтня 2024 року по суті спору,заява представника відповідачки ОСОБА_3 є підставною, тому апеляційний суд повинен вирішити питання розподілу судових витрат, керуючись загальними правилами розподілу таких.

Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Подаючи відзив апеляційну скаргу, представник відповідачки Брона М.В. просила про стягнення судових витрат на правничу допомогу, а заяву про ухвалення додаткового рішення із додатками (доказами) подала через п`ять днів після ухвалення постанови апеляційним судом, що відповідає п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України (т. 2 а.с. 1-8).

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

З матеріалів справи встановлено, що інтереси відповідачки ОСОБА_1 представляла адвокат Брона М.В. на підставі ордеру № ВС 1330585 від 07.12.2024 (т. 1 а.с. 219).

03.12.2024 між ОСОБА_1 та адвокатом Броною М.В. укладений договір про надання правничої допомоги (т. 1 а.с. 216).

Доповненням (детальним описом) до Акту приймання-передачі наданих послуг від 28.03.2025 сторони підтвердили, що відповідні послуги були надані, а саме адвокат вивчила апеляційну скаргу, надала консультацію клієнту, підготувала відзив на апеляційну скаргу та взяла участь у судових засіданнях (т. 2 а.с. 7).

Згідно розділу 5 договору про надання правової допомоги, сторони погодили, що гонорар адвоката за послуги в суді апеляційної інстанції становить 10000,00 грн.

Згідно із Актом приймання-передачі від 03.12.2024 гонорар у розмірі 10000,00 грн. був сплачений клієнткою ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 6).

Будь які заперечення щодо заяви про стягнення витрат на правову допомогу зі сторони позивача на адресу апеляційного суду не надходили.

Разом з цим, слідуючи висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів виходить з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Так, дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Таким чином, враховуючи складність справи, порядок та тривалість розгляду такої, об`єм наданих послуг, колегія суддів приходить переконання, що заявлена представником відповідачки та узгоджена з нею сума на відшкодування судових витрат на правову допомогу є завищеною.

Як вже зазначалося, до заяви про ухвалення додаткового рішення подала представник подала доповнення (детальний опис послуг наданих адвокатом), який складений 28.03.2025, тобто після ухвалення постанови апеляційним судом, однак слідуючи Акту приймання-передачі від 03.12.2024, такі послуги були оплачені задовго до їх надання, зокрема, подачі відзиву на апеляційну скаргу, який був поданий 09.12.2024 (т.1 а.с. 212).

Таким чином, сторони договірних відносин оплатили вартість послуг фактично без надання таких, зазначивши у майбутньому перелік наданих послуг, без грошового еквіваленту години роботи адвоката, що унеможливлює обґрунтований розрахунок вартості послуг.

З детального опису вбачається, що адвокатом здійснено аналіз та вивчення апеляційної скарги, надано консультацію клієнту, підготовлено відзив на апеляційну скаргу та прийнято участь у судових засіданнях.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що представник відповідача диференціювала (розділила) послуги з підготовки до написання відзиву та написання такого, при цьому, представництво інтересів відповідачки ОСОБА_1 адвокат здійснювала з суду першої інстанції, тому добре ознайомлена із спірними правовідносинами, відтак фактично не змінюючи правову позицію, відстоювала таку.

Крім цього, відзив на апеляційну скаргу, як процесуальний документ, не належить до обов`язкових, без якого розгляд апеляційної скарги не міг би відбутися, а інші послуги, що перелічені у детальному описі охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Не може залишитися поза увагу суду і те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 все ж була задоволена частково.

Таким чином, врахувавши складність спірних правовідносин (категорія справи), обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, про який просить сторона відповідача не є обгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.

При цьому, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, результат розгляду даної справи, складність та важливість такої для сторін, реально потрачений адвокатом час, колегія суддів вважає, що заяву про розподіл судових витрат необхідно задовольнити частково, відтак достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 буде 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Брони Мар`яни Василівни про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову (правничу) допомогу понесені на стадії апеляційного розгляду справи в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного тексту додаткової постанови.

Повний текст додаткової постанови складений 30 квітня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк