Єдиний унікальний номер судової справи: 483/1076/24
Номер провадження 22-ц/812/839/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Павленко І.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь автомобіль марки DAEWOO LANOS TF69Y, легковий седан-В, рік випуску 2006, колір червоний, номер шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є власником автомобіля марки DAEWOO LANOS TF69Y, легковий седан-В, рік випуску 2006, колір червоний, номер шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . 21 грудня 2014 року, автомобіль було передано на тимчасове зберігання ФОП ОСОБА_2 на спеціальний майданчик у АДРЕСА_1 згідно акту огляду затриманого транспорту № ХН 141316, оригінал якого знаходиться у відповідача. 18 березня 2016 року відповідач - ОСОБА_2 припинив свою підприємницьку діяльність, а відтак після припинення якої (у 2016 році) повинен був повернути автомобіль позивачу.

Посилаючись на викладене та на те, що відповідач в добровільному порядку до теперішнього часу не повернув спірний автомобіль та не відомо де на даний час знаходиться його автомобіль, хто їм користується та на якій правовій підставі, позивач просив суд про задоволення позову.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2024 року справу передано за підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у їх задоволенні, оскільки з досліджених в судовому засіданні доказів неможливо встановити, що позивач передав транспортний засіб на зберігання відповідачу ОСОБА_2 , і саме останній незаконно, без відповідної правової підстави заволодів ним, а також те, що на даний час транспортний засіб перебуває у володінні відповідача. Також суд першої інстанції зазначив, що проте, що законність позовних вимог ОСОБА_1 може бути перевірна лише за правильного визначеного складу сторін у справі та надання належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. При цьому суд зауважив, що відмова у задоволенні позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з метою захисту порушених прав у випадку доведеності, визначивши належний суб`єктний склад учасників.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що у даному випадку затримання транспортного засобу відбулося не працівниками поліції, а ФОП ОСОБА_2 , документи на підставі яких він діяв або ким був уповноважений в матеріалах справи відсутні, оскільки не надавалися, а відтак посилання суду на дану вимогу закону є необґрунтованою.

Зазначає, що наразі підстави для зберігання транспортного засобу на спецмайданчику (якщо він там зберігається) відсутні. До того ж, жодних правових підстав перебування транспортного засобу на спецмайндачику за адресою: м. Херсон вул. Бериславське шосе, 46-А наразі не існує, оскільки відсутні юридичні підстави для здійснення зберігання у зв`язку з припиненням відповідачем даного виду діяльності. Факту передачі відповідачем іншій особі на зберігання його транспортного засобу не відбулося, тож таким чином авто стоїть просто на вулиці без будь-яких правових підстав, якщо наразі там перебуває.

До того ж зазначає, що йому продовжують нараховувати кредит та відсотки, тобто йде подвійне нарахування боргу, а саме: транспортний засіб у нього конфіскували для йог реалізації і ймовірно реалізували, а кредит продовжують нараховувати. Наголошує на тому, що всі виконавчі провадження відносно нього були завершені. Тож наразі відсутні будь-які підстави для зберігання належного йому транспортного засобу на спеціальному майданчику. Навіть якщо б діяльність відповідача не була припинена.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль марки DAEWOO LANOS TF69Y реєстраційний номер НОМЕР_4 , рік випуску 2006 зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 .

З наданої позивачем копії Акту огляду затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання № ХН 141316 від 21 грудня 2014 року вбачається інформація про ФОП ОСОБА_2 . Так, на копії Акту міститься штамп «Спеціальний Майданчик м. Херсон, вул. Бериславське шосе, 46-А», а також штамп «ФОП ОСОБА_2 , код НОМЕР_5 » та наведено реквізити рахунку. В графі «Підстави тимчасового затримання» можна розгледіти лише абревіатуру «ДВС». В графі «Транспортний засіб здав» можна визначити абревіатуру «ДПС». Що міститься в графі «Транспортний засіб прийняв» визначити не уявляється за можливе.

Як вбачається з тієї інформації, яку можливо встановити з наданої суду копії, транспортний засіб DAEWOO LANOS TF69Y реєстраційний номер НОМЕР_4 був затриманий в порядку статті 265-2 КУпАП.

До того ж, з примітки, зробленої в Акті № ХН 141316 затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання від 21 грудня 2014 року вбачається, що зберігання транспортних засобів є платною послугою МФ ДП МВС України «Інформ-Ресурси».

Там же міститься позначка «Порядок оплати та повернення транспорту мені роз`яснений, з Актом згоден, копію отримав» та міститься підпис власника, водія.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

У постановах Верховного Суду від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 та від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що належний йому автомобіль було передано на тимчасове зберігання ФОП ОСОБА_2 на спеціальний майданчик, який 18 березня 2016 року припинив свою підприємницьку діяльність, а відтак повинен був повернути автомобіль. До того, ж посилається на те, що йому невідомо де на даний час заходиться його автомобіль, хто їм користується і на якій підставі. Крім того, позивач зазначає, що заходи досудового врегулювання спору ним не вживались.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Отже, власник на підставі положень статті 387 ЦК України має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Разом з тим, з наявних матеріалів справи неможливо встановити, що позивач передав транспортний засіб на зберігання саме відповідачу ОСОБА_2 , і саме ОСОБА_2 незаконно, без відповідної правової підстави заволодів ним. До того ж, належних доказів на підтвердження того, що на даний час транспортний засіб перебуває у володінні відповідача матеріали справи не містять.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено у зв`язку з чим та на якій підставі було передано належний йому автомобіль на зберігання на спецмайданчик ФОП ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю, а саме не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та визначення належного відповідача у справі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав перебування транспортного засобу на спец майданчику у зв`язку з припиненням відповідачем даного виду діяльності не заслуговують на увагу, враховуючи встановлені обставини справи на підставі доказів, які міститься в матеріалах справи.

Посилання в апеляційній скарзі на подвійне нарахування кредиту та відсотків й ймовірну реалізацію транспортного засобу не є слушними з огляду на предмет та підстави позову.

Також не є слушними твердження про відсутність заперечень з боку відповідача, оскільки саме на позивача покладеться процесуальний обов`язок доведення належними та допустимими доказами свої позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із ними, а відтак не впливають на остаточні висновки суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

З огляду на те, що апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складений 02 травня 2025 року.