Справа № 368/1365/24
Рішення

Іменем України

"25" квітня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Кагарлицької міської ради (м.Кагарлик, вул. Героїв Небесної Сотні, 1) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 21.12.2023р. він подав до Кагарлицької міської ради заяву на приватизацію земельної ділянки від 20.12.2023р. за вих.№б/н., в якій просив передати у власність безоплатно земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Кагарлицької міської ради VIII скликання від 11.04.2024р. №5051-52-УІІІ в передачі у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 йому відмовлено без будь яких обґрунтувань.

А тому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Кагарлицької міської ради VIII скликання від 11.04.2024р. №5051-52-УІІІ, а також зобов`язати Кагарлицьку міську раду на найближчому пленарному засіданні чергової сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки від 20.12.2023р. за вих.№б/н. та прийняти рішення про безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечила.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задоволити з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу, серія та номер 247, від 15.05.2018р. - ОСОБА_1 набув права власності на єдиний майновий комплекс, який складається з приміщення матеріального складу інв. №30 - А, приміщення критого току НОМЕР_1 , приміщення зерноскладу - Б, приміщення матеріального складу інв. №131 - В, прибудова в1, прибудова в1, ганок - №1, ганок - № НОМЕР_2 , ганок - №3, приміщення критого току інв.№31 - Г, вимощення t, 1960 року побудови), який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 22.

Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу єдиний майновий комплекс розташований на земельній ділянці площею 0,9177 га кадастровий номер :04:515:0021 відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 віж 30.03.2018, виданого відділом у Кагарлицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з цільовим призначенням :01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

17.12.2018р. між ОСОБА_1 та Кагарлицькою міською радою було укладено договір, серія та номер 318 - оренди земельної ділянки, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 .

21.12.2023р. ОСОБА_1 подав до Кагарлицької міської ради заяву на приватизацію земельної ділянки за вих.№б/н. Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_1 на підставі ст. 118 ЗКУ та підпунктом 5 пункту 27 розділу X Земельного кодексу України, просив передати йому у власність безоплатно земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Кагарлицької міської ради VIII скликання від 11.04.2024р. №5051-52-УІІІ на підставі статті 121 Земельного Кодексу України, ОСОБА_1 відмовлено в передачі у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 . Будь яких обґрунтувань у прийнятому рішенні не наведено.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 14 Конституції України - Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади або органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної або комунальної власності.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці сформулювала позицію, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно- правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо- розпорядчої діяльності публічних органів. Однак, якщо ж в результаті прийняття рішення суб`єкта владних повноважень особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору (зокрема, постанова від 6 лютого 2019 року у справі № 488/3005/17, постанова від 6 червня 2018 року у справі № 308/6914/16-ц, постанова від 22 серпня 2018 року у справі № 539/3192/16-ц, постанова від 28 серпня 2018 року у справі № 522/18500/13-

Аналізуючи спір про розпорядження органом місцевого самоврядування землею комунальної власності у випадку її приватизації у порядку статті 118 Земельного кодексу України, можна зауважити, що, з одного боку, при прийнятті рішення про передачу земельної ділянки у власність такий орган перебуває у статусі суб`єкта владних повноважень, однак, з іншого, він також реалізує право власності на землю територіальної громади.

Крім того, рішення органу місцевого самоврядування як правовий акт індивідуальної дії є підставою, з якої виникає речове право власності на землю у фізичної особи. Тобто, беручи до уваги той факт, що в результаті прийняття рішення органу місцевого самоврядування особа набуває речове право на землю, то зазначений факт наділяє відповідний спір ознаками приватноправового характеру, який у свою чергу підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Також необхідно брати до уваги і той факт, що у випадку звернення особи до органу місцевого самоврядування у порядку статті 118 Земельного кодексу України для набуття земельної ділянки у власність (її приватизації), відповідна земельна ділянка вже перебуває у її правомірному користуванні, що також додатково свідчить, що вирішення питання про приватизацію більшою мірою пов`язане саме з питаннями речових прав (трансформація права користування у право власності) та з їх захистом фізичною особою, ніж з питаннями публічно- правового характеру.

Враховуючи викладене та беручи до уваги викладену вище позицію Великої Палати Верховного Суду, а також положення частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, яка передбачає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні норм права, можна констатувати, що рішення органу місцевого самоврядування про відмову громадянину у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, має оскаржуватися у порядку цивільного судочинства.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 118 Земельного кодексу України передбачене право громадянина України, який зацікавлений у приватизації земельної ділянки, що перебуває у його користуванні, подати заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до визначених повноважень.

При цьому частина 10 статті 118 Земельного кодексу України закріплює, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного Кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 81 Земельного Кодексу України Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купіві - продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно- правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відтак Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в т.ч. шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та/або приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, зокрема за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом.

Стаття 22. Визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання

1. Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Частина перша статті 22 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1561-VI від 25.06.2009\

2. До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу X Земельного кодексу У країни у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан, безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Вищезазначене не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом (підпункт 5 пункту 27 розділу X із змінами, внесеними згідно із Законом № 2698-ІХ від 19.10.2022).

З викладеного слідує, що Громадяни України, власники розташованих на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель комунальної власності, зокрема не більше 2,0 гектарів, для ведення особистого селянського господарства.

За змістом ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.118 Земельного Кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу України.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Згідно з ч. 11 статті 79-1 ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність, або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч.12 даної статті).

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки, подає клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, з розробленою відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічною документацією із землеустрою, яке (клопотання) відповідний орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання разом з технічною документацією, зобов`язаний розглянути та прийняти рішення про затвердження такої технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову, яке може бути оскаржені до суду. В такому разі питання передачі земельної ділянки у власність вирішується в судовому порядку.

Поряд з цим, згідно частин першої та другої статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. (ч.ч.3, 4 даної статті)

Крім того, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

З огляду на відсутність вказаних обставин, для отримання ОСОБА_1 земельної ділянки у порядку безоплатної приватизації, за встановлених у цій справі обставин, не було необхідності розробляти проект землеустрою.

За такого, для отримання сформованої земельної ділянки без зміни її цільового призначення у порядку безоплатної приватизації, розробляти проект землеустрою не є необхідним. (Близький за змістом висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 495/1439/18-ц (провадження № 61-11915св21) та у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 495/1427/18 (провадження № 61-10511св21).

Разом з цим, повноваження відповідних органів щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтею 122 ЗК України.

Частиною 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 5 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать питання затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України.

Зміст норм Земельного кодексу України свідчить про те, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян.

Згідно змісту частин 10 та 11 статті 118 Земельного кодексу України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду, внаслідок чого, спір вирішується в судовому порядку.

Між тим, умови, за яких орган відмовляє у задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність, визначені законом за вичерпним і остаточним переліком. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - прийняти рішення про передачу земельної ділянки або про відмову у передачі такої земельної ділянки. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними, (близький за змістом висновок викладений у постанові ВС КЦС від 30.07.2024р. у справа № 480/7821/21 (пр.№ 61-3373св24))

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі

Оскаржуване рішення порушує права Позивача, як власника об`єкту нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 10, 12, 76-81, 206, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.15,16,21 ,373 ЦК України, ст.22, 79-1,81, 116,118,122 ЗК Україн , статті 50 Закону України "Про землеустрій" суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кагарлицької міської ради VIII скликання від 11.04.2024р. №5051-52-VIII;

Зобов`язати Кагарлицьку міську раду на найближчому пленарному засіданні чергової сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки від 20.12.2023р. за вих.№б/н. та прийняти рішення про безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9177 га, кадастровий номер: :04:515:0021, за адресою АДРЕСА_2 .Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 289 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 30.04.2025.

Суддя: Т.Є. Іванюта.