Справа № 190/1881/24
Провадження №2/190/34/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Кудрявцевої Ю.В.

за участю:

секретаря Пронської Т.В.

представника позивача Черниш Т.І.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м.П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Черниш Тетяна Іванівна, до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про оспорювання свідоцтва та перерозподіл спадщини,

встановив:

Представник позивача адвокат Черниш Т.І. звернулася до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах ОСОБА_6 , в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 2009 року видане державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_7 , на нерухоме майно будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за №1-2274 та скасувати державну реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію від 17.12.2009 року, реєстраційний номер майна: 28854630, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, ВМО 920664 р.н. 1-2274, 26.11.2009 П`ятихатська державна нотаріальна контора та перерозподілити спадкове майно ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зменшивши частку ОСОБА_7 в спадковому майні щодо будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до його частки.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - батько ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . На момент своєї смерті ОСОБА_8 мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із покійним ОСОБА_8 за вказаною адресою були зареєстровані його дружина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому за життя на підставі Договору купівлі-продажу від 28.12.1992 року, реєстрований номер 124. В липні 2008 року, після поховання батька, позивач, як спадкоємець першої черги, звернулась до П`ятихатської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадкових прав на майно, що належало її батькові за життя, де державним нотаріусом їй було роз`яснено, що протягом шести місяців після смерті батька вона зобов`язана заявити відмову від спадщини, якщо має такий намір. Якщо наміру відмовлятися від спадщини ОСОБА_3 не має, то із заявою про прийняття спадщини після смерті батька вона може звернутися в будь-який момент, в тому числі і після спливу шестимісячного строку. Її рідна сестра - ОСОБА_5 після смерті батька протягом шестимісячного строку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась, на день відкриття спадщини мала зареєстроване місце проживання відмінне від зареєстрованого місця проживання батька. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , 1955 року народження, у зв`язку з чим припинилось її право користування та проживання в будинку АДРЕСА_1 . Спадкоємцем померлої ОСОБА_7 є ОСОБА_4 , яка спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, але свідоцтво про право на спадщину після смерті останньої на даний час не отримала. У зв`язку з наведеним вище постало питання вжиття дій щодо оформлення спадкових прав на майно, що належало батькові Позивача за життя. Оскільки на даний момент позивач проживає за межами країни, на її прохання до П`ятихатської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадкових прав на майно ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась рідна сестра Позивача - ОСОБА_5 . 17 липня 2024 року було отримано лист за № 150/01-16 «Про надання інформації», яким П`ятихатська державна нотаріальна контора повідомила про те, що до майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в П`ятихатській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 716/08. Спадщину прийняв спадкоємець першої черги, який на час смерті ОСОБА_8 проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем за однією адресою і протягом шестимісячного строку з дня відкриття не відмовився від прийняття спадщини. Даний факт підтверджується відповідною довідкою Саксаганської сільської ради Кам`янського району Дніпропетровської області. Відомості про інших осіб, в тому числі спадкоємців померлого, які б на час його смерті проживали разом з ним за однією адресою і таким чином прийняли спадщину, в нотаріальній конторі відсутні. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 17.12.2009 року проведено державну реєстру права власності ОСОБА_7 на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, ВМО 920664 р.н. 1-2274, 26.11.2009, П`ятихатська держ. нот. контора. При цьому, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, мала однакове зареєстроване місце проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого законом не відмовилась від спадщини, а тому у силу положень ст. 1268 ЦК України, є такою, що прийняла спадщину після смерті батька. Таким чином, ОСОБА_7 приховала від нотаріуса той факт, що окрім неї, у першій черзі спадкування є ще донька померлого - ОСОБА_3 , яка мала однакове зареєстроване місце проживання зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини. Тобто ОСОБА_7 , звертаючись до державного нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_8 , діючи недобросовісно, свідомо не повідомила нотаріуса про наявність іншого спадкоємця першої черги - доньки ОСОБА_3 та прийняла спадщину і оформила на своє ім`я право власності на все успадковане майно. Враховуючи вищенаведене, з метою дотримання балансу між правами позивача та правами інших заінтересованих осіб, позивач вважає за необхідне звернутися до суду із вимогами про визнання Свідоцтва про право на спадщину ВМО 920664 р.н. 1-2274, 26.11.2009, виданого державним нотаріусом П`ятихатської державної нотаріальної контори, частково недійсним та про перерозподіл спадкового майна ОСОБА_8 і визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку спадкового майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2024 року, головуючим у справі визначено суддю Кудрявцеву Ю.В.

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України,судом були зроблені запити щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи відповідачів (а.с.35, 37).

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2024 року (а.с.38-39) відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Витребувано з П`ятихатської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

26.09.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Сарми Л.І. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що хоча позивач і була зареєстрована за однією адресою зі своїм батьком ОСОБА_8 , однак ніяких доказів проживання позивача за однією адресою з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини, не надано. Крім того зазначає, що докази того, що ОСОБА_3 не проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 і клопотання про їх витребування будуть надані в підготовчому судовому засіданні.(а.с.47-49)

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

04.10.2024 року в підготовчому засіданні оголошено перерву в зв`язку з тим, що П`ятихатською державною нотаріальною конторою не надано витребувані докази (а.с.58-62)

09.10.2024 року на адресу суду з П`ятихатської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №716/2008 до майна померлого ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та копія спадкової справи №141/2024 до майна померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.70-172)

12.11.2024 року в підготовчому засіданні задоволено клопотання представника позивача адвоката Черниш Т.І. про надання часу на ознайомлення з копіями спадкових справ, в зв`язку з чим оголошено перерву до 10.30 год. 16.12.2024.

Ухвалою суду від 16.12.2024 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 13.30 год. 22 січня 2025 року в зв`язку з надходженням клопотання представника позивача - адвоката Черниш Т.І. про відкладення підготовчого засідання на іншу дату в зв`язку з незадовільним станом здоров`я (а.с.191)

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.203).

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Черниш Т.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Вважає, що доводи сторони відповідача про те, що позивач ОСОБА_3 фактично не проживала з батьком на момент його смерті, а тому не є такою що прийняла спадщину, не заслуговують на увагу, оскільки саме зареєстроване місце проживання спадкоємця разом із спадкодавцем, є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину. Зазначила, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася лише в липні 2024 року, а саме коли її сестра ОСОБА_5 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник адвокат Сарма Л.І. позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просять відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача зазначає, що позивач ОСОБА_3 на момент смерті батька ОСОБА_8 разом з ним не проживала, а проживала і на цей час проживає за кордоном, що зокрема підтверджується показами свідків. Вважає, що саме факт постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем, а не факт реєстрації місця проживання за однією адресою, є доказом того, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він не заявив відмову від неї. Також просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_3 позовну давність, внаслідок чого відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що строк захисту порушених прав обмежений законодавством у три роки з моменту порушення такого права чи з моменту коли особі стало відомо, чи мало стати відомо про порушення такого права. Вважає, що з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_9 минуло 15 років, позивачка знала, що ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину і не могла цього не знати, отже перебіг позовної давності на її думку необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що відповідач ОСОБА_4 це її мама; ОСОБА_3 та ОСОБА_5 рідні сестри. Вона познайомилась з позивачкою в 2000 році. На час смерті її батька (2008 рік), позивачка з батьком не проживала. Останній раз вона бачила позивачку на похороні її батька, яка приїхала з Італії на похорон батька.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він з 2001 року проживає в АДРЕСА_1 ; з померлим ОСОБА_8 був знайомий, були сусідами. Йому відомо, що ОСОБА_8 проживав разом з ОСОБА_7 вдвох. Донька покійного ОСОБА_8 ОСОБА_3 проживає в Італії, приблизно в 2005 році приїздила на день народження батька, на час приїзду проживала у сестри ОСОБА_5 . Остання за життя батька, часто приїздила до нього, допомагала. Крім того пояснив, що у ОСОБА_3 були добрі стосунки з батьком, але приїздила вона рідко.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є донькою померлого ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.14).

Згідно з копією свідоцтва про смерть, - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Саксагань, П`ятихатського району, Дніпропетровської області (а.с. 11).

Згідно копії довідки №122 від 24.01.2011 року виданої виконавчим комітетом Саксаганської сільської ради, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19)

Згідно копії довідки №229 від 13.06.2024 року виданої виконавчим комітетом Саксаганської сільської ради, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10.09.1999 року по теперішній час. Фактично за даною адресою ОСОБА_3 не проживає (а.с.20)

Згідно копії довідки №187/2-19 від 30.05.2024 року виданої виконкомом Саксаганської сільської ради до дня смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 був зареєстрований і постійно проживав за адресою АДРЕСА_1 . Разом з ним була зареєстрована і постійно проживала його дружина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіту по Саксаганській сільській раді ОСОБА_8 не складав (а.с.21)

Згідно копії довідки №188/2-19 від 30.05.2024 року виданої виконкомом Саксаганської сільської ради згідно розпорядження Саксаганського сільського голови від 10.02.2016 року №7 «Про перейменування вулиць в населених пунктах Саксаганської сільської ради» на підставі закону України про декомунізацію, вул.Радянська в селі Саксагань, Кам`янського району, Дніпропетровської області перейменовано на вул.Українська (а.с.22)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, - будинок за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВМО 920664 р.н. 1-2274, 26.11.2009 р. видане П`ятихатською державною нотаріальною конторою (а.с.23)

Згідно листа Жовтоводської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №150/01-16 від 17.07.2024 року, - до майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в П`ятихатській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №716/08. Спадщину прийняв спадкоємець першої черги, який на час смерті ОСОБА_8 проживав та був зареєстрований разом зі спадкоємцем за однією адресою і протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини не відмовився від прийняття спадщини. Даний факт підтверджується відповідною довідкою Саксаганської сільської ради Кам`янського району Дніпропетровської області. Відомості про інших осіб, в тому числі спадкоємців померлого, якіб на час його смерті проживали разом з ним за однією адресою і таким чином прийняли спадщину в нотаріальній конторі відсутні. Будь-які інші спадкоємці померлого ОСОБА_8 з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались. (а.с.24)

Згідно копії спадкової справи №716/2008 до майна померлого ОСОБА_8 (а.с.71-134) 18 грудня 2008 року з заявою про прийняття спадщини до П`ятихатської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_7 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в реєстрі за №1-2274 від 26 листопада 2009 року. В своїй заяві про прийняття спадщини ОСОБА_7 зокрема зазначила, що крім неї інших спадкоємців немає.

Згідно копії спадкової справи №141/2024 до майна померлої ОСОБА_7 (а.с.137-172) 07 травня 2024 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом до Жовтоводської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 та ОСОБА_12 .

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57, ), від 11 вересня 2018 року у справі№ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89)).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

За ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином.

Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

В своїй постанові від 04.11.2024 року у справі № 504/3606/14-ц, провадження № 61-6658сво23 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. При вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України). Смерть одного із спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважив, що ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач. Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину. Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. Смерть одного із спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (зазначений правовий висновок викладено та застосовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (провадження № 11-416заі20, пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (провадження № 11-39заі21, пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20, пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21, пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20, пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21, пункт 31)).

Звертаючись до суду з позовом, представник позивача ОСОБА_3 адвокат Черниш Т.І. посилається на неврахування прав позивача при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_8 , з яким вона мала спільне зареєстроване місце проживання, у зв`язку з чим заявила вимогу про визнання виданого свідоцтва частково недійсним та перерозподілити спадкове майно.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24).

У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини.

Отже, практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Оскільки судом встановлено, що позивачка на день смерті батька хоча і була зареєстрована, але фактично не проживала разом з ним, що підтверджено належними та допустимими доказами, яким надано оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Підстав для визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 2009 року, судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується вимоги представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Сарми Л.І. про застосування в даній справі строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України, - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, до позовних вимог позивача не застосовуються наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 80, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Черниш Тетяна Іванівна, до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про оспорювання свідоцтва та перерозподіл спадщини відмовити в повному обсязі.

Судові витрати по справі, понесені позивачем при зверненні до суду з позовом, віднести на рахунок позивача.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відаовідач 2: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 06.05.2025 року.

Суддя П`ятихатського районного суду

Дніпропетровської області Ю.В.Кудрявцева