УХВАЛА

29 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 726/378/16-ц

провадження № 61-5154ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року та заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Садгірський районний суд міста Чернівці рішенням від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «З» загальною площею 129,60 кв. м, три житлові кімнати житловою площею 53,20 кв. м, вигрібну яму ІІ та огорожу № 2 на АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, оскаржила його в апеляційному порядку.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 24 березня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху, надав строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 28 березня 2025 року визнав неповажними зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18 березня 2016 року.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 08 квітня 2025 року визнав неповажними наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18 березня 2016 року. Відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18 березня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутні поважні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18 березня 2016 року.

15 квітня 2025 року Фортуна Г. Г. , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року та заяву про забезпечення позову у вказаній справі.

Заява про забезпечення позову підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та в межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження визначені главою 2 розділу V ЦПК України, відповідно до положень якої на відміну від положень глави 10 розділу I та глави 1 розділу V ЦПК України не передбачено забезпечення позову на стадії касаційного провадження. Натомість на стадії касаційного провадження можливе заявлення клопотання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії (частина восьма статті 394, 436 ЦПК України).

Подібного висновку дійшов Верховний Суд в ухвалах від 28 жовтня 2020 року у справі № 337/2943/18 (провадження № 61-15974св19), від 24 лютого 2020 року у справі № 638/9802/13-ц (провадження № 61-19014св19), від 26 липня 2021 року у справі № 750/10625/19 (провадження № 61-9775св20), від 22 березня 2021 року у справі № 523/5169/18 (провадження № 61-12994ск20), від 14 вересня 2022 року у справі № 638/13288/14 (провадження № 61-13218св21), від 30 листопада 2022 року у справі № 183/8294/19 (провадження № 11226ск22), від 07 березня 2023 року у справі № 752/18506/20 (провадження № 61-2434ск23), від 24 квітня 2023 року у справі № 369/15039/19 (провадження № 61-3334ск23), від 08 червня 2023 року у справі № 569/16891/20 (провадження № 61-5075св23), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/12821/21 (провадження № 61-15000ск23).

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про забезпечення позову на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції.

Тому заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає залишенню без задоволення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.

До ознак, що характеризують правосуддя, відноситься, у тому числі, здійснення правосуддя тільки у передбаченому законом порядку (процесуальна форма). При цьому під правосуддям необхідно розуміти не лише діяльність суду щодо вирішення спору про право, але й обов`язкове дотримання процесуальної форми, в якій не просто передбачені порядок і послідовність вчинення процесуальних дій, а й відображено вимоги справедливих (належних) судових процедур.

При цьому цивільна процесуальна форма завжди обов`язково має нормативний і системний характер. По-друге, вона, по суті, передбачає «алгоритм» поведінки кожного суб`єкта при розгляді та вирішенні цивільної справи (у тому числі і суду). По-третє, становить гарантію дотримання законності, оскільки її недодержання призводить до різних негативних наслідків.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Згідно із підпунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що: «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц).

Отже судові рішення, що ухвалені до 15 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, проте розгляд таких скарг здійснюється за правилами, встановленими ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

У цій справі на момент набрання законної сили рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18 березня 2016 року діяв ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України, у редакції, чинній станом на час прийняття рішення суду першої інстанції, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Положеннями частини першої статті 294 ЦПК України, у редакції, чинній станом на час прийняття рішення суду першої інстанції, передбачалося, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Отже, строк в цьому випадку для ОСОБА_1 щодо оскарження рішення суду становив 10 днів.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України, якщо заяву (про поновлення строку) не буде подано особою в зазначений строк або вказані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

Суд встановив, що 17 лютого 2025 року ОСОБА_1 зверталася до Чернівецького апеляційного суду із заявою про забезпечення позову, в якій вказано, що буде оскаржуватися рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18 березня 2016 року, а в додатку містилася його копія, дата друку такого з Єдиного державного реєстру судових рішень - 2024 рік.

Матеріали справи містять заяву Фортуни Г. Г., який діє від імені ОСОБА_1 , від 07 березня 2025 року до Садгірського районного суду міста Чернівці з відміткою про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії оскаржуваного рішення 10 березня 2025 року.

18 березня 2025 року подано апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Отже, станом не пізніше 17 лютого 2025 року ОСОБА_1 та її представник адвокат Фортуна Г. Г. були достеменно обізнані про наявність та зміст судового рішення від 18 березня 2016 року, що на їх думку, впливало на права ОСОБА_1 як особи, яка не була учасником тієї справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана із пропуском строку на оскарження рішення суду першої інстанції.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 149, пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на житловий будинок.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на житловий будинок- відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров