Провадження №2/524/2898/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2025 рокуАвтозаводський районний суд міста Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства іноземних справ рф та міністерства юстиції рф про відшкодування моральної шкоди, завданою збройною агресією, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 із вказаним позовом до посольства рф в Україні.

В обґрунтування позову вказував, що проживав зі своєю сім`єю у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Після початку збройної агресії рф проти України він разом із дружиною та сином був змушений покинути своє місце постійного проживання та переїхати у м. Кременчук. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.07.2024 року становлено факт його вимушеного переселення з м. Сєвєродонецька Луганської області у зв`язку із збройною агресією.

Результатом збройної агресії для нього стало втрата його майна та житла, а також надії на повернення додому. Він був свідком захоплення адміністративних будівель, що призвело до безвладдя в регіоні, російська техніка обстрілювала житлові квартали. Разом з бойовими діями в місті погіршилася гуманітарна ситуація, транспортне сполучення, зменшилась кількість робочих місць, що вплинуло на його життя та життя його родини. Після переїзду до м. Кременчука він був змушений пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати роботу та житло. Всі ці обставини відобразилися на його моральному стані. Розмір моральних страждань, спричинених збройною агресією рф позивач оцінив у 5 млн. грн.

Просив стягнути з відповідача на свою користь 5 000 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді від 29 листопада 2024 року позовна заява була залишена без руху.

11 грудня 2024 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява на виконання вимог ухвали судді.

Ухвалою судді від 16 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, визначено сторін по справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не прибули у поданій до суду заяві просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідачів - міністерства іноземних справ рф та міністерства юстиції рф у судове засідання не прибули. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзивів на позов не надали. Суд звертає увагу на те, що відповідач повідомлявся судом належним чином доступними та передбаченими способами згідно чинного ЦПК України, а саме поданням оголошення на веб-сайті Судової влади України, враховуючи факт відсутності дипломатичних відносин між Україною та рф, припинення дії стосовно цих країн Мінської Конвенції 1993 року, відсутністю у чинному законодавстві України, у тому числі ЦПК України змін внаслідок введення воєнного стану в країні щодо надання прямих повноважень судам України здійснювати будь-які відносини з відповідними органами влади та підприємствами рф шляхом будь-якого виду листування.

Ухвалою суду від 30 квітня 2025 року постановлено провести заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 народився у м. Рубіжне Луганської області. Згідно довідки № 1604- від 25.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивача ОСОБА_1 , котрий зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , визнано внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання якого: АДРЕСА_2 .

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено та який діє станом на час розгляду справи.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Крім того відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення останньою державного суверенітету України, а звідси не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава рф є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди останньої бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з рф.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і рф на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Предметом спору в даному випадку є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії.

Суд враховує, що рф, здійснивши збройну агресію стосовно України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно п. 5 цієї Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.

Пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, матеріалами справи доведено, що позивач, внаслідок збройної агресії рф проти України, був вимушений покинути разом із родиною місце свого постійного проживання у м. Сєвєродонецьку, Луганської області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України - м. Кременчука Полтавської області, як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок чого позивач втратив своє житло, налагоджений побут, роботу, спілкування з друзями та родичами, привичний уклад життя, можливість вести повноцінне життя. Очевидним є те, що позивач зазнав душевних страждань, відчуваючи небезпеку і переживання за себе і свою родину, були порушені його нормальні життєві зв`язки, що потребувало вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 порушенням його особистих конституційних прав внаслідок неправомірних дій держави російська федерація стосовно повномасштабних незаконних військових дій, незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

При цьому суд враховує, що доводи позивача про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах, не можуть бути єдиною підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди. Іншого обґрунтованого розрахунку для визначення розміру моральної шкоди у 5 000 000 грн. (п`ять мільйонів) позивач не надав.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер допущеного державою російська федерація правопорушення, глибину душевних страждань позивача, позбавлення його можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.

Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, тяжкість вимушених змін у його житті, суд дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодують завдану позивачу моральну шкоду.

Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5Закону України «Про судовий збір», то судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 4500,00 грн. (1,5% х 300 000,00) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80 - 83, 258, 259, 263-265, 280-282, 352 - 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації як держави на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданою збройною агресією рф.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до російської федерації як держави в частині відшкодування моральної шкоди, завданою збройною агресією у розмірі 4 700 000,00 грн.

Стягнути з російської федерації як держави на користь держави України судовий збір у розмірі 4500,00 грн.

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 .

Відповідач: рф як держава (в особі міністерства іноземних справ рф та міністерства юстиції рф), місце знаходження: рф, м. москва, смоленський бульвар, буд. 32/34 та рф, м. москва, вул. житня, буд. 14, будівля 1, електронна пошта:

Повний текст заочного рішення суду виготовлено 05 травня 2025 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його не скасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: