КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/178/25
УХВАЛА

05.05.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого - судді Калініченко Л.В., розглянувши заяву представника позивача Одеської міської ради про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

01.05.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.04.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрований в реєстрі за№ 1-407;

- витребувати від ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради судові витрати (на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради, ідентифікаційний код: 26302537).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому по справі.

Одночасно з позовом представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій представник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що предметом спору є права позивача на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , а предметом позову зокрема повернення даної квартири до власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та оспорення правочину з продажу вказаної квартири - договору купівлі-продажу від 13.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за№ 1-407.

Так, представник позивача вказує, що

у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів від 15.01.1997 року, зареєстрованого і записаного в реєстраційну книгу за № 19-6717, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв.м. належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласник вказаної квартири - ОСОБА_3 , померла, після чого спадщина до майна останньої була прийнята її донькою - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер інший співвласник вказаної квартири ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким за життя заповіти та/або спадкові договори не укладались, а спадкова справа після його смерті не заводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла інший співвласник вказаної квартири - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , після чого відкрилась спадщина на майно останньої.

18.07.2014 року до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_6 як особа, яка проживала зі спадкодавцем більше п`яти років на час відкриття спадщини, за наслідком чого було заведено спадкову справу № 697/2014, номер у Спадковому реєстрі: № 56321645.

Листом від 21.07.2014 року № 3778/02-14 Третя Одеська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_6 про необхідність надати документи, що посвідчують її право на спадкування після смерті ОСОБА_7

26.07.2014 року до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 також звернувся ОСОБА_8 як особа, яка проживала зі спадкодавцем більше восьми років на час відкриття спадщини.

Листом від 26.07.2014 року № 3778/02-14 Третя Одеська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_8 про необхідність надати документи, що посвідчують його право на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Однак, як вказує представник позивача ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_8 до теперішнього часу до нотаріальної контори не з`явились, відповідних документів нотаріусу не надали та свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 не отримали.

Разом з тим, стало відомо, що 07.07.2015 року державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулубою Ольгою Олександрівною проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на вказану квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.1998 року, нібито посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною Оленою Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1214, відповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_9 прийняв у дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, відповідно до листа Одеського державного нотаріального архіву від 16.03.2017 року № 342/01-20 за договором дарування квартири, посвідченого 07.02.1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О. за реєстровим № 1214, текст якого викладено на нотаріальному бланку серії: ААК № 760537, переданим на державне зберігання до Одеського державного нотаріального архіву, сторонами договору є інші особи та нотаріальна дія вчинена щодо квартири за іншою адресою.

13.07.2015 року ОСОБА_9 здійснив відчуження даного об`єкту нерухомого майна на користь ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольгою Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1242.

08.09.2015 року ОСОБА_10 здійснила відчуження даного об`єкту нерухомого майна на користь ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною, зареєстрованого в реєстрі за № 566.

20.06.2017 року ОСОБА_11 здійснила відчуження даного об`єкту нерухомого майна на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною Мариною Олексіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 682.

У квітні 2020 року Одеська місцева прокуратура № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Тулуби Ольги Олександрівни, ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольги Михайлівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Тетяни Євгенівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єлькіної Марини Олексіївни, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису в реєстрі, застосування наслідків недійсного правочину, визнання квартири відумерлою спадщиною та витребування квартири у власність територіальної громади.

Представник позивача вказує, що Одеська місцева прокуратура № 1 заявляла наступні позовні вимоги:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Тулуби Ольги Олександрівни від 09.07.2015 року (індексний номер рішення: 22719275), на підставі якого за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10341692 від 07.07.2015 року, вчинений державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тулу бою Ольгою Олександрівною;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.07.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольгою Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1242, відповідно до якого ОСОБА_9 передав у власність ОСОБА_10 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10390494 від 13.07.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій Ольгою Михайлівною;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною, зареєстрований в реєстрі за № 566, відповідно до якого ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_11 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 11076057 від 08.09.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Тетяною Євгенівною;

- визнати недійсним договір дарування від 20.06.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною Мариною Олексіївною, зареєстрований у реєстрі за № 682, відповідно до якого ОСОБА_11 передала у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 21000637 від 20.06.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною Мариною Олексіївною;

- визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відмерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 358 700,00 грн.

Звертаючись до суду з відповідною позовною заявою Одеська місцева прокуратура № 1 (на теперішній час - Київська окружна прокуратура м. Одеса) зазначала, що за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 0000085 встановлено незаконне відчуження кварири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 та мала перейти у власність територіальної громади м. Одеса в особі Одеської міської ради як відумерла спадщина.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 року у справі №947/9564/20 у задоволенні позову Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року у справі №947/9564/20 апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 року у справі № 947/9564/20 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури № 1 задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Тулуби Ольги Олександрівни від 09.07.2015 року (індексний номер рішення: 22719275), на підставі якого за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувано у ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 358 700,00 грн. на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради;

- в задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Ухвалою Верховного Суду від 30.04.2024 року у справі № 947/9564/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 27.02.2024 року.

Таким чином, судові рішення у даній справі набрали законної сили.

Однак, як вказує представник позивача, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 , достеменно знаючи, що між нею та Одеською міською радою існує спір з приводу об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила відчуження даного об`єкта нерухомості на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 13.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-407. Того ж дня вищевказаним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: № 57961672, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідком чого представник позивача вказує, що наразі існують об`єктивні побоювання, що до закінчення розгляду даної цивільної справи по суті, спірне нерухоме майно може бути знов відчуженим на користь третіх осіб, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі та призведе до чергового звернення позивача до суду з позовом для захисту своїх прав та інтересів.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даною заявою.

У відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді.

Згідно з п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Одночасно, судом враховуються висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14.06.2021 року по справі № 308/8567/20, відповідно до яких законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно. Першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті.

У випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову. У разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову.

За наслідком викладеного, розгляд заяви про забезпечення позову підлягає негайному розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду, без повідомлення учасників справи.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява позивача відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, перевіряючи надану до суду заяву та додані до неї документи, вбачається, що предметом позову в даній справі є оспорювання позивачем правочину - договору купівлі-продажу від 13.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-407, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з приводу продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , а також витребування даного майна з власності ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

У відповідності до наданої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №421085861 від 03.04.2025 року вбачається, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 , як об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, значиться зареєстрованою на праві власності за ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-407.

Позивачем за поданим до суду позовом в межах даної справи оспорюється вищевказаний договір купівлі-продажу від 13.04.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-407, на підставі якого за ОСОБА_1 набуто і зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

За наслідком чого, суд вважає встановленим, що між сторонами по справі виник спір стосовно підстав та вчинення ОСОБА_2 дій з розпорядження вищевказаним нерухомим майном квартирою АДРЕСА_3 , шляхом продажу його на користь ОСОБА_1 , яке є предметом позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснень Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає обґрунтованими доводи про необхідність та наявними підстави для вжиття заходів забезпечення позову в даній справі шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яке є предметом позовних вимог, яке належить на праві власності відповідачу по справі та щодо якого позивачем оспорюється набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності, що буде співрозмірним заходом забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, пов`язаний з предметом спору і позову по справі, співрозмірним з ціною позову, яка дорівнює вартості спірного майна, а також приймаючи, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачем спірне нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, що значним чином ускладнить виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, на підставі чого суд доходить до висновку про обґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

При цьому, вжиті вказані заходи забезпечення позову на спірне майно до вирішення спору по суті, не призведе до обмеження прав відповідача з користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Вжиття заявлених заходів забезпечення позову на майно не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Судом вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішується.

Одночасно суд роз`яснює, що відповідачі у відповідності до вимог ст. 154 ЦПК України, мають право після застосування судом заходів забезпечення позову на звернення до суду з відповідним клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Суд вважає за необхідне направити копію ухвали для виконання до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради, як до належного суб`єкта виконання та реєстрації обтяження щодо спірного нерухомого майна.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву позивача Одеської міської ради про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/16156/25 за позовною заявою Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, а саме:

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом.

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Калініченко Л. В.