Справа № 629/6638/24
Провадження № 2/204/1012/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 54 140 грн., 3% річних у розмірі 7 162 грн. 45 коп., інфляційні витрати у розмірі 32 857 грн. 37 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 24 000 грн. та судовий збір у розмірі 969 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19.11.12017 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль «ЗАЗ Forza», під керуванням водія ОСОБА_3 скоїв зіткнення з правою бічною частиною велосипеда «Україна» під керуванням ОСОБА_4 , який був її чоловіком. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди її чоловік ОСОБА_4 загинув на місці пригоди. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , скеровано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, де на даний час проходить судовий розгляд, а її визнано потерпілою. 19.11.2018 року між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , укладено довіреність, щодо представлення її інтересів по відшкодуванню завданої їй шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19.11.2017 року, в наслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_4 , в державних, громадських, господарських та інших підприємствах установах, організаціях, крім іншого страхових компаніях та Моторному (транспортному) страховому бюро України (з правом отримання страхового відшкодування на свій рахунок), з правом на одержання належного їй грошового відшкодування (в тому числі страхового, регламентованих виплат). Позивачка зазначає, що під час розгляду кримінального провадження в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська, їй стало відомо, що адвокатом обвинуваченого ОСОБА_7 було долучено відповідь ТОВ «Страхова компанія «Альфа Гарант», згідно якої 20.05.2020 року було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 54 140 грн., на рахунок представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Однак, після отримання грошових коштів на відшкодування шкоди за її померлого чоловіка, відповідач свої зобов`язання згідно доручення (договору про надання послуг) не виконав, кошти отримані за страховим відшкодуванням, не повернув, чим порушив умови виконання взятих на себе зобов`язань. Посилаючись на ст. 1006 ЦК України, просила стягнути з відповідача отримані грошові кошти у розмірі 54 140 грн. Крім того, відповідності до положень ст. 625 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні витрати та 3% річних від суми, що підлягає стягненню за затримку виконання зобов`язання за договором та судові витрати.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2025 року справу прийнято до свого провадження від Лозівського міськрайонного суду Харківської області та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 14.01.2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

27.01.2025 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказуючи, що всі повноваження, доручені позивачем, згідно довіреності, ним та іншими довіреними особами були виконанні: необхідні документи були зібрані та надані страховій компанії, на підставі яких ТДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант» 29.05.2020 року здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 51 140 грн., шляхом перерахування цих коштів на його банківський рахунок. Відразу ці кошти він передав особисто довірителю ОСОБА_1 . Довіреність від 19.11.2018 року не визначала зобов`язань, щодо порядку передачі грошових коштів довірителю довіреними особами, а тому передача коштів страхового відшкодування довірителю не була засвідчена ніяким письмовим документом (актом чи квитанцією). Позивач в повноваженнях довіреності надав йому право самостійно реалізувати правомочність на отримання страхового відшкодування і способу передачі йому цих грошових коштів. Крім того, зазначає на сплив строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У судовому засіданні встановлено, та сторонами не заперечується, що за змістом довіреності, посвідченої 19.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 : представлення її інтересів по відшкодуванню завданої їй шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19.11.2017 року, в наслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_4 , в державних, громадських, господарських та інших підприємствах установах, організаціях, крім іншого страхових компаніях та Моторному (транспортному) страховому бюро України (з правом отримання страхового відшкодування на свій рахунок), також надала право на одержання належного їй грошового відшкодування (в тому числі страхового, регламентованих виплат), без обмежень у їх розмірі та подальшої передачі їх ОСОБА_1 (а.с. 9-10).

Довіреність видана без права передоручення повноважень іншим особам строком на три роки і дійсна до 19.11.2021 року.

Частиною 3 ст. 244 ЦК України визначено, що довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст. 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

01.12.2021 року на запит позивача адвоката Землянської К.В. від 19.11.2021 року, ТОВ СК «Альфа Гарант» надано відповідь відносно дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19.11.2017 року за участю транспортного засобу «ЗАЗ Forza», під керуванням водія ОСОБА_3 та велосипедиста ОСОБА_4 , у якій повідомлено, що 29.05.2020 року ТОВ СК «Альфа Гарант» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 54 140 грн., яка складається з відшкодування моральної шкоди у розмірі 38 400 грн. та витрат на виготовлення та спорудження надмогильного пам`ятника у розмірі 15740 грн. Дані грошові кошти були перераховані на реквізити довіреної особи ОСОБА_2 , згідно наданої довіреності (а.с. 11 зворотна строна).

Як вбачається з платіжного доручення № 9065 від 29.05.2020 року, сума сплаченого страхошово відшкодування згідно страхового акту № ЦВ/17/4035 за договором страхування № АМ- від 27.07.2017 року в розмірі 54 140 грн., була перерахована на реквізити ОСОБА_2 на р/р НОМЕР_1 (а.с. 12).

Дійсність нотаріально посвідченої довіреності від ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 від 19.11.20221 року сторони не оспорюють, на час виплати страхового відшкодування 29.05.2020 року вона була чинною. Отже, ОСОБА_2 , мав повноваження на одержання страхового відшкодування для подальшої передачі. Умови передачі в довіреності не обумовлені.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Згідно ст. 1001 ЦК України договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Статтею 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов`язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов`язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють.

Відповідно до приписів статті 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно зобов`язань передбачених статтею 1007 ЦК України, довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення.

Однак, як встановлено судом за матеріалами справи та стверджується позивачем, ОСОБА_2 свої зобов`язання відповідно до наданої довіреності від 19.11.2018 року належно не виконав, а саме, не повернув суму виплаченого ТОВ СК «Альфа Гарант» страхового відшкодування у розмірі 54 140 грн.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Тлумачення ч. 2 ст. 530 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно.

При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) та в постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 663/2294/17 (провадження № 6105375св19).

З висновку, зробленого Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 березня 2024 року у справі №458/229/18 (провадження №61-5932сво22), вбачається, що видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладення такого договору, і на такі правовідносини поширюється, зокрема, ст. 1006 ЦК України, яка визначає обов`язки повіреного передати довірителю все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Отже, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позову, що відповідач ОСОБА_2 , діючи за довіреністю від позивача ОСОБА_1 , отримав належну позивачу суму страхового відшкодування, отримав грошові кошти в сумі 54 140 грн., але ці грошові кошти ОСОБА_2 не передав, чим порушив свої обов`язки повіреного, передбачені ст. 1006 ЦК України.

Вказані дії відповідача ОСОБА_2 є підставою для стягнення з нього на користь ОСОБА_1 , грошових коштів в сумі 54 140 грн. на підставі п. 3 ч. 1ст. 1006 ЦК України.

Доводи відповідача щодо того, що ТОВ СК «Альфа Гарант» дійсно перерахувало на його рахунок виплату страхового відшкодування у розмірі 54 140 грн. та він відразу ці кошти передав особисто довірителю ОСОБА_1 , судом до уваги не приймаються, оскільки на підтвердження даних доводів відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Отже, виходячи з приписів ст. 545 ЦК України, можна дійти висновку, що тягар доказування належного виконання обов`язку повіреного передати довірителю все отримане у зв`язку з виконанням доручення несе відповідач, як боржник у цьому зобов`язанні та сторона у справі, яка посилається на виконання свого обов`язку.

Оскільки відповідач не заперечуває факту отримання у 2020 році належної позивачу виплату страхового відшкодування на підставі виданої позивачем довіреності, та не навів підстав для залишення цих коштів у себе, суд приходить до висновку про виникнення відповідного обов`язку у відповідача щодо повернення коштів позивачу.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором, тому суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів у розмірі 54 140 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується вимог позивачки про стягнення 3% річних у розмірі 7 162 грн. 45 коп. та інфляційних витрат у розмірі 32 857 грн. 37 коп., то слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Позивач визначив період для стягнення 3% річних та інфляційних втрат з 12.03.2020 року по 13.05.2024 року, з позовом до суду звернувся 28.10.2024 року.

Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 09.11.2024 року.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат, на суму 11 904 грн. 62 коп. грн., за період з 30.05.2020 року по 23.02.2022 року.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період IIc (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.16769405

Таким чином, інфляційне збільшення складає 9 078,96 грн. (54 140 x 1.16769405 - 54 140, = 9 078,96 грн.), яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується розрахунку 3% річних, то суд розраховує їх за формулою : [Сума боргу] Х (3% / 365 днів Х Кількість днів) = сума 3% річних за період з 30.05.2020 року по 23.02.2022 року

Загальна сума 3 % річних, складає 2 825 грн. 66 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, загальний розмір заборгованості за період з 30.05.2020 року по 23.02.2022 року враховуючи інфляційні втрати та 3% річних становить 11 904 грн. 62 коп. ( 9 078,96 +2825,66).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належних і допустимих доказів на спростування зазначеного розрахунку та/або свого розрахунку відповідач суду не надав.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог, суд відзначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина 1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

28.10.2024 року позивачка звернулася до суду з позовом, про стягнення суми грошових коштів за грошовим зобов`язанням, про яке вона дізналася з відповіді на запит адвоката 01.12.2021 року (а.с. 11 зворотна сторона), тобто трирічний строк позовної давності не сплинув, оскільки останній день цього строку припадав на грудень 2024 року.

Наведене дає підстави для висновку, що позивачка звернулася до суду з позовними вимогами в межах строку позовної давності, а доводи відповідача в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу.

Що стосується вимог позивачки про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 24000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України, передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України, регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано: договір № 3-31/24 про надання правової допомоги від 01.10.2024 між ОСОБА_1 (як клієнт) та ОСОБА_8 (як адвокат); додаткова угода № 1 до договору № 3-31/24 про надання правової допомоги від 01.10.2024 року, з якої вбачається, що підготовка матеріалів для звернення до суду, ведення справи у суді першої інстанції, складає вартість послуг у розмірі 24 000 грн.; Акт прийому передачі виконаних робіт за договором 24 про надання правової допомоги від 01.10.2024 року з якого вбачається, сторони погоди, що оплата вартості послуг здійснюється після отримання рішення суду, яке вступить в законну силу.

Однак, матеріали справи не містять доказів сплати позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 24 000 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції або платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу.

Таким чином, судові витрати на правову допомогу у розмірі 24 000 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу, слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 969 грн.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями ст. ст. 11, 16, 244, 257, 261, 264, 267, 530, 545, 625, 1001-1004, 1006 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані внаслідок виконання доручення, у розмірі 54 140 грн., інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості у розмірі 9 078 грн. 96 коп., три відсотки річних у розмірі 2 825 грн. 66 коп., судовий збір у розмірі 969 грн., а всього стягнути суму у розмірі 67 013 грн. 62 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська