КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4814/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року та за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання частково недійсними умов договору, розірвання договору купівлі-продажу майнових прав і стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 квітня 2021 року між ним та приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «ХК «Київміськбуд») було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

На виконання умов договору позивач перерахував на рахунок відповідача 1 020 102,00 грн, виконавши свої зобов`язання, визначені умовами договору. У свою чергу відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, а саме: відповідно до пункту 6.1 договору запланованим терміном прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію є грудень 2022 року, проте відповідачем навіть не розпочато будівництво зазначеного об`єкту.

У зв`язку з чим позивач прийняв рішення про розірвання договору в односторонньому порядку на підставі пункту 2.4.2 договору, відповідно до якого покупець має право до прийняття об`єкта в експлуатацію відмовитись від остаточної сплати вартості майнових прав на об`єкт шляхом розірвання цього договору, про що укладається відповідна угода, та у строк 90 календарних днів отримати кошти, що були сплачені за цим договором, з вирахуванням 5 % від внесеної суми на користь компанії у якості штрафу.

03 квітня 2024 року представник позивача звернувся до відповідача з повідомленням (претензією) № 1 про розірвання договору та повернення покупцю сплачених грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року.

ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відмовилося укладати угоду про розірвання договору, посилаючись на воєнний стан та запропонувало продати квартиру за переуступкою або замінити на іншу квартиру у другому комплексі.

Загальна сума, яку позивач перерахував відповідачу, складає 1 020 102,02 грн, однак внаслідок невиконання відповідачем умов договору, позивач зазнав збитків на загальну суму 1 520 917,44 грн, яка складається із 1 020 102,20 грн - основної суми боргу, 90 278,91 грн - 3 % річних та 410 536,51 грн - інфляційних втрат, нарахованих за прострочення грошового зобов`язання за період з 21 квітня 2021 року по 01 квітня 2024 року.

Крім того, наявні підстави для визнання недійсним пункту 2.4.2 договору в частині встановлення продавцем майнових прав штрафу за правомірну односторонню відмову покупця від договору, оскільки такі умови правочину суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими та відповідають принципу добросовісності в частині строків повернення коштів та вирахування з них 5 % штрафу, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача як споживача.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:

- визнати частково недійсним пункт 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року в частині встановлення строку у 90 календарних днів та вирахування 5 % від внесеної суми у якості штрафу;

- розірвати договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року, укладений між ним та ПрАТ «ХК «Київміськбуд»;

- стягнути з відповідача на його користь 1 020 102,20 грн основного боргу, 90 278,91 грн 3 % річних та 410 536,51 грн інфляційних втрат за період з 21 квітня 2021 року по 01 квітня 2024 року;

- стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним пункт 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року в частині встановлення строку у 90 календарних днів та вирахування 5 % від внесеної суми у якості штрафу.

Розірвано договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року, укладений між ПрАТ «ХК «Київміськбуд»та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 1 020 102,02 грн основного боргу.

Стягнуто з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 576,80 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем допущено істотні порушення умов договору, внаслідок чого позивач значною мірою бувпозбавлений того, на що він розраховував при укладенні правочину, тому наявні підстави для задоволення його вимог про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення з відповідача коштів у розмірі 1 020 102,02 грн, які були сплачені позивачем за вказаним договором.

Визнаючи частково недійсним пункт 2.4.2 договору, суд виходив з того, що ним передбачено штраф за односторонню відмову від договору покупцем (фраза «з вирахуванням 5 % від внесеної суми на користь Компанії у якості штрафу»). Проте, оспорюваний пункт 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав в частині встановлення штрафу суперечить сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Тобто обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, районний суд зазначив, що стягнення попередньої оплати за договором не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за невиконані роботи. За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання.

30 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Глухенький О.А. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 рокузаяву представника позивачапро ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивача надано суду письмові доказина підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, зокрема: договір про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року, укладений між адвокатом Глухеньким О.А. та ОСОБА_1 ; додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року; акт виконаних робіт № 1 від 29 жовтня 2024 року до вказаного додатку, розрахунок № 2910 від 29 жовтня 2024 року; платіжну інструкцію № 2.71689533.1 від 30 жовтня 2024 року, відповідно яких загальна вартість наданих послуг складає 25 000,00 грн.

Дослідивши зазначені докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг в суді, затраченим ним часом на надання правової допомоги, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, у зв`язку з чим стягнув з відповідача на користь позивача 19 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, сторони через підсистему «Електронний суд» звернулися до суду апеляційної інстанціїз апеляційними скаргами.

Апеляційна скарга ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на основне рішення обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К, якими не передбачено право позивача на односторонню відмову від договору. З боку уомпанії не порушено строки виконання умов договору, оскільки в ньому не визначений строк введення об`єкта будівництва в експлуатацію замість цього вказана запланована дата, в той час як здача в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, тому склад цивільно-правового порушення з боку відповідача відсутній, відповідно, відсутні підстави для його розірвання і повернення коштів позивачу.

Щодо визнання частково недійсним пункту 2.4.2 договору, відповідач зазначає, що позивач з власної волі, усвідомлюючи зміст і значення своїх дій підтвердив, що йому зрозумілі умови договору і він погодився із тим, що у випадку порушення ним зобов`язань за договором настає відповідальність за пунктом 2.4.2. договору. Також відповідач послався на судову практику по аналогічній справі, а саме на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі № 757/38202/23.

Апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення суду мотивована тим, що даний спір не є складним, не потребує багато витраченого часу, тобто заявлена позивачем сума не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат в нинішніх умовах воєнного стану країни та складності ведення господарської діяльності підприємств, відповідно заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є завищеною.

Просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року і додаткове рішення цього ж суду від 06 листопада 2024 року та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення суду першої інстанції по суті спору є незаконним та необґрунтованим в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій за період з 01 січня 2023 року по 01 квітня 2024 року.Наголошує на тому, що він зазнав реальних збитків від знецінення котів на загальну суму 103 069,61 грн, які складаються із інфляційних втрат та 3% річних, а суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України.

Просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким повністю задовольнити вказані вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник ПрАТ «ХК «Київміськбуд»- Варицький Є.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_1 частині - без змін

Свої заперечення обґрунтував тим, що зобов`язання між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року, де одним і основним обов`язком компанії було передати у майнові права позивачу (підпункт 2.1.2 договору). Жодний пункт договору не містить грошових зобов`язань компанії перед позивачем.

Відповідно на момент розгляду справи в суді першої інстанції не існувало будь якого рішення суду, яким би було розірвано, визнано недійсним чи скасовано договір купівлі-продажу майнових прав, укладений між сторонами, і у відповідача з`явився б обов`язок повернути кошти, тобто у компанії існував би грошовий обов`язок.

Позивач не надав жодних доказів в суді першої інстанції, що з 01 січня 2023 року (початок нарахування індексу інфляції і 3 % річних), компанія порушила грошове зобов`язання і з цієї дати наступив обов`язок у відповідача повернути кошти позивачу. Лише у разі набрання рішенням суду у даній справі законної сили у відповідача виникнуть грошові зобов`язання щодо їх повернення позивачу і у разі прострочення повернення позивач міг би застосовувати норми статті 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційні скарги відповідача представник ОСОБА_1 - адвокат Глухенький О.А. просить зазначені апеляційній скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваних ПрАТ «ХК «Київміськбуд»частинах - без змін

Стверджує, що право позивача на розірвання договору купівлі-продажу майнових прав прямо передбачене у цьому договорі. ОСОБА_1 здійснив всі необхідні дії для розірвання договору, однак через неправомірні дії відповідача, що полягають у порушенні пункту 2.4.2 договору, був змушений був звернутися до суду. Висновки, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі № 757/38202/23, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки апеляційний суд не є судом касаційної інстанції, висновки якого повинні враховувати суди.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Глухенький О.А. заперечував проти доводів апеляційних скарг відповідача та, підтримавши аргументи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач явку своїх уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторони відповідача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та вбачаться з матеріалів справи, що 21 квітня 2021 року між ОСОБА_1 (покупець) та ПрАТ «ХК «Київміськбуд» (компанія) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К (а. с. 9-13).

Відповідно до пункту 1.1 цього договору компанія продає, а покупець придбає майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_2 Києва. Реконструкція майнового комплексу на АДРЕСА_3 ». Коригування проекту на умовах та в порядку, що визначені у цьому договорі.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що під майновими правами сторони розумітимуть право набути у власність закріплений за покупцем об`єкт після введення об`єкту будівництва в експлуатацію шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього договору.

Майнові права на об`єкт належать компанії на підставі експертного звіту щодо розгляду проектної документації по проекту «Будівництво житлових будинків з об`єктами соціально-побутового обслуговування та паркінгами на АДРЕСА_3 . Реконструкція майнового комплексу на АДРЕСА_3 ». Коригування проекту за № 0074-4299-18/УЕБ/А, виданого 23 квітня 2018 року ТОВ «Укрекспертиза в будівництві». Дозволу на виконання будівельних робіт від 05 квітня 2016 року № ІУ П, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України.

Згідно з пунктом 1.3 договору об`єкт має наступні характеристики: № квартири - 742; поверх - 4; кількість кімнат - 1; загальна проектна площа - 38,35 кв. м; план приміщення - викопіювання з проектної документації.

Відповідно до пункту 2.4.1 договору покупець має право достроково здійснювати платежі, відповідно до розділу 3 даного договору.

Як визначено пунктом 2.4.2 договору, покупець має право до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію відмовитись від остаточної сплати вартості майнових прав на об`єкт шляхом розірвання цього договору, про що укладається відповідна угода, та у строк 90 календарних днів отримати кошти, що були сплачені за цим договором, з вирахуванням 5 % від внесеної суми на користь компанії у якості штрафу.

Розділом 3 договору сторонами був визначений порядок розрахунків.

Так, згідно із пунктом 3.1 договору на дату його підписання вартість майнових прав на об`єкт складає 1 030 311,10 грн, в тому числі ПДВ 171 718,52 грн, виходячи з вартості майнових прав за 1 кв. м - 26 866,00 грн, в тому числі ПДВ - 4 477,67 грн.

Відповідно до пункту 3.2 договору покупець зобов`язується здійснити оплату 99 % вартості майнових прав у розмірі 1 020 102,02 грн, що складає 37,97 кв. м, протягом 5 банківських днів після підписання цього договору, у строк по 28 квітня 2021 року.

Пунктом 5.2.3 договору передбачено, що зобов`язання за цим договором припиняються у разі одностороннього розірвання договору з ініціативи покупця або компанії.

Згідно із пунктом 6.1 договору визначено, що запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкту будівництва це грудень 2022 року.

На виконання умов вказаного вище договору ОСОБА_1 перерахував на рахунок ПрАТ «ХК «Київміськбуд» 1 020 102,02 грн двома платежами, що підтверджується квитанціями № 0.0..1 від 21 квітня 2021 року на суму 295 102,02 грн та № ПН 28224 від 22 квітня 2021 року на суму 725 000,00 грн (а. с. 15-16).

ПрАТ «ХК «Київміськбуд» видано довідку № 25037/РН-К від 19 травня 2021 року до договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року щодо надходження коштів від покупця ОСОБА_1 у розмірі 1 020 102,02 грн (а. с 17).

Встановлено, що станом на час звернення позивачем до суду будівельні роботи щодо будівництва квартири АДРЕСА_1 відповідачем не розпочато.

03 квітня 2024 року представник позивача - адвокат Глухенький О.А. засобами поштового зв`язку направив на адресу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» повідомлення (претензію) № 1 про розірвання договору та повернення покупцю сплачених грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року (а. с. 20-22).

Доказів розгляду відповідачем вказаного повідомлення (претензії) про розірвання договору та повернення сплачених грошових коштів матеріали справи не містять.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо доводів апеляційної скарги ПрАТ «ХК «Київміськбуд» в частині задоволених позовних вимог про розірвання договору та стягнення коштів

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (стаття 612 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно із частиною третьою статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюються або припиняються з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз зазначених норм матеріального свідчить про те, що якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядок його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 зазначено, що односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Встановивши, що умовами пунктів 2.4.2 та 5.2.3 договору передбачено право на одностороннє розірвання договору за ініціативою покупця, зокрема, до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію з поверненням сплачених за договором коштів, а позивач скористався цим правом, направивши відповідне повідомлення відповідачу, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення з відповідача на користь останнього внесених грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги на відсутність підстав для розірвання договору з огляду на відсутність прострочення виконання зобов`язання колегія суддів відхиляє.

Положеннями пункту 2.4.2 договору передбачено право покупця відмовитися від остаточної сплати вартості майнових прав на об`єкт шляхом розірвання цього договору до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Доказів того, що спірний об`єкт будівництва станом на дату направлення заяви позивача про розірвання договору, чи на дату судового розгляду був прийнятий в експлуатацію матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі № 757/38202/23 також не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними, адже предметом розгляду у справі № 757/38202/23 є попередній договір з відмінними умовами. До того ж, частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не практику судів апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції зроблені із правильним застосуванням норм матеріального права та врахуванням практики Верховного Суду України у подібних справах, а відповідні доводи апеляційної скарги відповідача їх не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги ПрАТ «ХК «Київміськбуд» в частині задоволених позовних вимог про визнання частково недійсним пункту 2.4.2 договору

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним пункт 2.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року в частині встановлення для покупця штрафу за правомірну односторонню відмову від договору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Аналіз статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з статтею 546 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що по своїй суті неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17, від 21 квітня 2021 року № 552/6997/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 191/2617/19.

З огляду на те, що передбачений у пункті 2.4.2 договору штраф встановлений за правомірне використання покупцем права на односторонню відмову від договору до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що така умова суперечить сутності самої неустойки, а тому є недійсною.

В аспекті доводів апеляційної скарги ПрАТ «ХК «Київміськбуд» щодо свободи договору та вільного волевиявлення сторін при його укладенні, колегія суддів зауважує, що передбачена цивільним законодавством свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин. Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За таких умов, підстав для задоволення апеляційної скарги ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на рішення суду першої інстанції від 29 жовтня 2024 року не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині незадоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних

За змістом положень частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У статті 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов`язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов`язань.

В силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Тобто порушенням грошового зобов`язання є невиконання боржником обов`язку сплатити грошові кошти.

Натомість, стягнення попередньої оплати за договором не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за невиконані роботи. За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України, що відображено у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 3-357гс15, від 16 вересня 2024 року у справі № 3-90гс14, а також Верховний Суд, що відображено у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17.

Крім того, обов`язок щодо прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію не є грошовим зобов`язанням.

Врахувавши зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат і 3 % річних за договором купівлі-продажу майнових прав № 25037/РН-К від 21 квітня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що втрати від інфляції та 3 % річних є збитками в розумінні положень статті 22 ЦК України безпідставні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192, ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

Отже, інфляційні втрати та три проценти річних не є збитками в розумінні частини другої статті 22 ЦК України, а за своєю правовою природою є санкціями за неналежне виконання грошового зобов`язання.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що районний суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на його користь штрафних санкцій на підставі статті 625 ЦК України є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У справі, яка переглядається, встановлено, що інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв адвокат Глухенький О.А., повноваження якого підтверджуються ордером серії АА № 1427039 від 03 квітня 2024 року.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до заяви про ухвалення додаткового рішення було надано: договір про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року, укладений між адвокатом Глухеньким О.А. та ОСОБА_1 ; додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року; акт виконаних робіт № 1 від 29 жовтня 2024 року до вказаного додатку, розрахунок № 2910 від 29 жовтня 2024 року; платіжну інструкцію № 2.71689533.1 від 30 жовтня 2024 року, відповідно яких загальна вартість наданих послуг складає 25 000,00 грн (а. с. 141-147).

Суд першої інстанції вважав заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг в суді, затраченим ним часом на надання правової допомоги, таким,що не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, у зв`язку з чим стягнув з відповідача на користь позивача 19 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

В частині третій статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, частково врахував заперечення представника відповідача щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, наведені у відзиві на позовну заяву, та застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та принципу пропорційності, стягнув з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ОСОБА_1 19 000,00 грн витрат на правничудопомогу.

Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та є суттєво завищеною відсутні.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

В апеляційній скарзі та у відзиві на позовну заяву, в якому містилося клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, які подібні за своїм змістом, ПрАТ «ХК «Київміськбуд» не обґрунтувало в чому саме полягає невідповідність заявленого розміру витрат на правову допомогу критеріям, визначеним у частині четвертій статті 137 ЦПК України, зокрема складності справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), а також, що сума стягнутих витрат на професійну правничу допомогу суперечить вимогам розумності, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і співмірності із ринковими цінами на юридичні послуги у такій категорії справ в м. Києві з огляду на доводи позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, письмових пояснень тощо, в межах яких відбувався розгляд справи в суді першої інстанції.

Отже, доводи сторони відповідача про неспівмірність стягнутих районним судом витрат на правову допомогу носять формальний характер і не можуть бути належною підставою для скасування чи зміни ухваленого додаткового рішення у справі.

На думку колегії суддів, з огляду на складність даної справи, зміст та кількість підготовлених представником позивача процесуальних документів у справі та прийняття участі в чотирьох судових засіданнях, а також вжитих заходів щодо збору необхідних доказів та досудового врегулювання спору, 19 000,00 грн винагороди є належною компенсацією з урахуванням виконаної роботи адвокатом та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин справи, критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, а також фінансового стану і правового статусу обох сторін у спірних правовідносинах.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому забезпечить відновлення права позивача на отримання коштів, які він був змушений фактично затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг сторін ґрунтуються на їх власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України,підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі новий розподіл судових витрат у справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній