Справа № 367/786/25
Провадження №2/367/2917/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

01 травня 2025 року місто Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді - Білогруд О.О.,

при секретарі - Трофимчук С.М.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

установив:

позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 12.10.2002, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . У подружжя є спільна неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 3 початком широкомасштабного вторгнення 24.02.2022 у зв`язку з підтримкою Відповідачем окупації частини українських земель, спільне життя з Відповідачем не мало жодних перспектив, виїжджати на територію підконтрольну українській владі він категорично відмовився. У зв`язку з чим в 2022 році позивачка була вимушена виїхати в безпечне місце разом з дочкою. Між Позивачем та Відповідачем немає взаєморозуміння та згоди. Майже 3 роки подружжя не підтримують спілкування та зв`язок чи будь-які інші стосунки. Спільне життя неможливе через розходження поглядів на шлюбні відносини, сімейні цінності та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Шлюбні відносини фактично припинені з лютого місяця 2022 року. Вважає, що сім`я розпалась і наполягає на розірванні шлюбу. Переконана, що подальше спільне життя неможливе і формальне збереження шлюбу буде порушувати її права та законні інтереси, а також суперечитиме інтересам дитини. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе з підстав викладених вище. Майнові спори між Позивачем та Відповідачем - відсутні. У зв`язку з чим позивачка, вважає за необхідне розірвати шлюб між нею та відповідачем та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2025 справу передано для розгляду судді Білогруд О.О. З метою встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача суддею через підсистему «Електронний суд» сформовано запит з Єдиного демографічного реєстру. Згідно відповіді «Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (ЄСІКС) «Електронний суд» № 10682208 від 27.01.2025 відповідач зареєстрований у місті Мелітополь Запорізької області. Як убачається із матеріалів позову позивачка значиться зареєстрованою у місті Мелітополь Запорізької області, проте, згідно копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3216- від 13.11.2022, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 30.01.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 27.02.2025 та зобов`язано Службу у справах дітей та сім?ї Бучанської міської ради Київської області надати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 31.01.2025 постановлено зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, щодо відповідача ОСОБА_2 . Листом № 2980/0/290-25/19 від 06.02.2025 (вх.№6346 від 10.02.2025) Міністерство соціальної політики України повідомило, що згідно відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 06.02.2025, інформація щодо ОСОБА_2 відсутня.

Підготовче засідання у цивільній справі № 367/786/25 відкладено до 21.03.2025 у зв`язку із відсутністю витребуваних судом у Служби у справах дітей та сім?ї Бучанської міської ради Київської області відомостей. 21.03.2025 до суду надійшло подане позивачкою клопотання про відкладення судового засідання призначеного на 21.03.2025, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено до 08.04.2025.

04.04.2025 до суду надійшло подане представником Бучанської міської ради Вінярською І.В. клопотання про долучення доказів, а саме: копії позачергового рішення Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 24.03.2025 та копії висновку відділу служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 . Ухвалою судді від 08.04.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та призначено до судового розгляду по суті на 24.04.2025.

Виклик відповідача до суду, повідомлення про постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження здійснювалося відповідно до вимог статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

У судовому засіданні 24.04.2025 позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити. Також зазначила, що в кінці літа 2022 року виїхала з тимчасово окупованої території. Чоловік залишився в місті Мелітополь, оскільки він підтримує окупаційну владу виїжджати на підконтрольну територію України відмовився. Через різні погляди на ситуацію їх сім`я фактично розпалася, єдиною умовою її збереження відповідач зазначає повернення до міста Мелітополь. Оскільки вона має зовсім інші погляди, вона забрала з собою малолітню дочку і виїхала, відповідач на сьогодні участі у вихованні та утриманні дитини не бере. З метою можливості самостійно відповідати за питання пов`язанні з вихованням, навчанням, розвитком та лікуванням дочки вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Також зазначила, що оскільки хвилюється за те, щоб не виникало проблем з оформленням дочці документів, виїздом за кордон на відпочинок чи лікування просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу з відповідачем та визначити місце проживання дочки разом з нею. Це її рішення також підтримує і старша дочка, яка на сьогодні є повнолітньою і з якою вони на разі спільно проживають. Також зауважила, що загалом вона не заперечує, щоб батько дитини спілкувався з дитиною, брав участь у її вихованні, тому, вважає, що заочне рішення суду буде доцільним, оскільки він зможе потім звернутися до суду з відповідною заявою про перегляд рішення суду.

Зважаючи на відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, ухвалою від 01.05.2025 постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає положенням статей 223, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України.).

Відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, відзив до суду не надав, свою позицію щодо заявлених вимог не висловив, а тому враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Після проведення судових дебатів суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, повідомлено, що рішення суду буде оголошено 01.05.2025.

Фактичні обставини, встановлені судом.

12.10.2002 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружилася з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відділі реєстрації актів громадянського стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області, про що 12.10.2002 складено відповідний актовий запис за № 920. До шлюбне прізвище ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 , громадянин України, та ОСОБА_1 , громадянка України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . Відповідно до довідки від 13.11.2022 № 3216- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , взято на облік внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до довідки від 13.11.2022 № 3216- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , відомості про законного представника - ОСОБА_1 , взято на облік внутрішньо переміщених осіб.

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 27.01.2025 № 1068208 відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно відповіді Міністерства соціальної політики України від 06.02.2025 відомості у Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб стосовно громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутні.

Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 24.03.2025 №м 677 затверджено висновок органу опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої - четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 13 ЦПК України).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України» суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 звернуто увагу, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.02.2016 у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (також рішення Європейського суду з прав людини від 25.01.2011 у справі «Плаза проти Польщі»)

Кожна сторона, згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначене викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц).

Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави.

Відповідно до частини третьої статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з частиною першою статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (частина друга статті 104 СК України).

Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 СК України).

Відповідно до частини другої статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини другої статті 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відповідно до частини третьої статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Суд, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, враховуючи, що регулювання шлюбно - сімейних відносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаємопорозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи його розірвання, тобто шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а примушування до шлюбу не допускається, враховуючи, що позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач ініціативи щодо примирення не проявив, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Визначаючи місце проживання дитини, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме інтересам дитини. При винесенні цього рішення судом враховується малолітній вік дитини, її фактичне проживання на даний час з матір`ю, висновок органу опіки та піклування, відсутність участі батька у житті дитини, а також те, що на сьогодні в Україні введено воєнний стан, відбувається агресія іншої держави та посягання на територіальну цілісність держави України, позивачка є внутрішньо переміщеною особою разом з малолітньою дочкою, відомості про те, що відповідач перебуває на підконтрольній території України у суду відсутні, його дійсні наміри щодо виховання та подальшої долі дочки суду не відомі, а тому з метою захисту прав дитини, враховуючи її найкращі інтереси, а також те, що ухвалюючи заочне рішення відповідач у майбутньому має змогу звернутися до суду для перегляду цього рішення, є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

За клопотанням позивачки, на підставі статті 113 СК України, ОСОБА_1 слід залишити шлюбне прізвище ОСОБА_5 .

З урахуванням наведеного‚ відповідно до положень Закону України «Про охорону дитинства», на підставі статей 24, 56, 105, 110, 112, 141, 150, 161, 189 Сімейного кодексу України, керуючись статтями 12, 19, 76-81, 258-259, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 (до шлюбне прізвище - ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою міста Мелітополь, Запорізької області, Україна, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцем міста Мелітополь, Запорізької області, Україна, зареєстрований 12 жовтня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Мелітопольського міського управління юстиції, запорізької області, Україна, за актовим записом № 920, - розірвати.

Позивачці ОСОБА_1 залишити шлюбне прізвище - ОСОБА_5 .

Після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу направити до органу Державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Повідомити відповідача ОСОБА_2 про ухвалене судове рішення відповідно до вимог, визначених у статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України -https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням -http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2025.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 ;

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя О.О. Білогруд