Справа № 302/286/25
Номер рядка звіту 68
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Готри В. Ю., за участі секретаря судового засідання Царь О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

у с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Позов обґрунтував тим, що між сторонами 8 серпня 2013 року був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Майданської сільської ради за актовим записом № 03, про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

У цьому шлюбі у нього з відповідачкою народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_2 .

Після одруження сторони проживали як одна сім`я на орендованих квартирах та останнім їх місцем спільного проживання був будинок АДРЕСА_1 .

Зазначав, що спільне життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та обов`язки. Так, з 2023 року відповідачка виїхала на роботу до Чехії та періодично на нетривалий час приїжджала додому, проте спільного життя між сторонами вже не було та вона не турбувалася про їхнього спільного сина, а тому все забезпечення і виховання дитини він здійснює самостійно.

Зважаючи на те, що вони вже протягом двох років спільно не проживають, не підтримують шлюбних відносин, утратили любов і повагу один до одного, а тому на даний час шлюб є лише формальним і його збереження суперечитиме їх спільним інтересам.

Зауважував і те, що після розірвання шлюбу їх малолітній син проживатиме разом із ним.

Стверджував, що відповідачка не бере жодної участі у вихованні й утриманні дитини, не займається його фізичним і духовним розвитком, оскільки більшість часу проживає за межами України. Оскільки добровільно про сплату аліментів домовитися не вдалося, тому він вимушений звертатися до суду про стягнення з відповідачки аліментів на утримання їхньої дитини, так як самостійно матеріально забезпечити сина він неспроможний через відсутність у нього офіційної і постійної роботи, а тимчасові його підробітки на будівництві становлять біля 10 000 грн на місяць. При цьому відповідачка працює у м. Прага (Чехія) офіціантом у ресторані і має дохід в еквіваленті до гривні орієнтовно в межах 76 000 86 000 грн на місяць, а відтак має змогу сплачувати аліменти на утримання їхньої дитини у розмірі 10 000 грн на місяць.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд: 1) шлюб укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , що зареєстрований 08.08.2013 у виконавчому комітеті Майданської сільської ради за актовим записом № 03, розірвати; 2) стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону; 3) допустити до негайного виконання судове рішення в межах суми платежу за один місяць, а також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2025 року відкрито провадження в цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У відзиві на позов представниця відповідачки ОСОБА_2 адвокатка Гренджа В. Ю. зазначала, що з приводу позовної вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу відповідачка цю вимогу визнає та згідна на розірвання шлюбу, оскільки примирення і збереження шлюбу між сторонами не бажає. Щодо позовної вимоги про стягнення з неї аліментів на утримання малолітньої дитини, то у задоволені такої заперечує повністю, так як бажає щоб після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати саме з нею, оскільки позивач нездатний матеріально забезпечити дитину, є непрацюючим, немає доходів.

Зазначала і те, що вимога про стягнення з неї аліментів на утримання малолітнього сина є передчасною, оскільки до позовної заяви не додано висновок органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

За наведених обставин просила у задоволені позовних вимог до неї щодо стягнення аліментів на користь позивача на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити повністю.

Своїм правом подати відповідь на відзив позивач ОСОБА_1 не скористався.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Белла В. М. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Водночас представник позивача ОСОБА_1 адвокат Белла В. М. подав до суду 06.05.2025 заяву, в якій він просив розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.73).

Відповідачка ОСОБА_2 та її представниця адвокатка Гренджа В. Ю. у судове засідання також не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені, проте відповідачкою ОСОБА_2 через представника - адвокатку Гренджу В. Ю. подано до суду 06.05.2025 письмові заперечення, в яких вона позов щодо розірвання шлюбу визнала, а щодо стягнення з неї аліментів на утримання дитини визнала частково у розмірі 2 500 грн щомісячно. При цьому зазначила, що вона за відомостями податкового органу доходів не має, на заробітки за кордон виїжджала лише один раз та заявлений позивачем розмір аліментів є завищеним і належним чином необґрунтованим. Також просила розгляд справи провести без участі сторони відповідача.

За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке.

Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу

Судом установлено, що сторони перебувають між собою у шлюбі, який зареєстрований 8 серпня 2013 року виконавчим комітетом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , оригінал якого наявний у матеріалах цієї справи. Після державної реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище позивачки « ОСОБА_5 » змінено на прізвище « ОСОБА_6 ».

Подружні стосунки між сторонами припинені з причин розбіжностей їх характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом, зокрема щодо розірвання шлюбу.

Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду, зокрема, положеннями ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст.110 СК України.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За приписами ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Аналогічне положення закріплено і в ч. 1 ст. 24 СК України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно зі ст. 111 СК України суд уживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку сторони вважають неможливим продовжувати шлюбні відносини, а відтак суд не застосовує заходи щодо їх примирення.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, враховуючи наведене вище, у тому числі бажання обох сторін розірвати шлюб і визнання відповідачкою цієї позовної вимоги, а також керуючись принципами об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд уважає, що позов ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини

Судом установлено, що за час шлюбу в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_2 від 26.09.2013, актовий запис № 14 (а.с.13).

Із довідки Верхньобистрянського старостинського округу Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 23.01.2025 № 48 видно, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_2 разом із батьком ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до довідки Торунського ліцею Міжгірської селищної ради від 21.01.2025 учень ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 6-му класі даного ліцею (а.с.14).

З платіжних інструкцій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 27.01.2024, 14.04.2024, 19.07.2024 та 04.12.2024 видно про перерахування відповідачкою ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 на його платіжну картку НОМЕР_3 коштів у розмірі, відповідно, 500 грн , 20 000 грн, 15 000 грн та 4 000 гривень (а.с.48, 50, 53, 54).

Із квитанції АТ «Універсал Банк» від 27.05.2024 слідує про перерахування відповідачкою позивачу на платіжну картку НОМЕР_3 коштів у розмірі 20 000 грн (а.с.51), а з квитанції АТ «Акцент-банк» від 23.06.2024 про перерахування 10 000 гривень (а.с.52).

З комісійного акту обстеження матеріально-побутових умов від 02.04.2025 видно, що ОСОБА_2 з січня 2025 року і по теперішній час фактично проживає у АДРЕСА_3 (а.с.76).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 04.04.2025, у ОСОБА_2 за період з січня 2024 року по грудень 2024 року доходи відсутні (а.с.78).

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Україною, «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини».

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

За змістом частин 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кореспондує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України).

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно з ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, та зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною першою ст. 182 СК України врегульовано, що при визначенні розміру аліментів суд ураховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних права; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини,що мають істотне значення.

Згідно частинами 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначених судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник аліментів і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).

Статтею сьомою Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що в 2025 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2 563 гривні, а на дітей віком від 6 до 18 років 3 196 гривень.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача на утримання малолітнього сина, який проживає разом із ним, суд ураховує наведені вище норми як міжнародного, так і національного права, у тому числі вимоги СК України, а також фактичні обставини справи і доходить висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання їх сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто 25.02.2025, і до досягнення дитиною повноліття.

Саме такий розмір аліментів буде необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме, насамперед, інтересам самої дитини, якнайкращому забезпеченню її прав, покриватиме суттєву частину витрат на неї і не порушуватиме як законні інтереси їх платника, так і законні інтереси їх отримувача, а також забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпечені потреб дитини та не порушуватиме правила щодо рівності батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини.

Водночас суд констатує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, які частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а відтак позов підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04, § 58).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць.

За приписами ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, установленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Як регламентує підпункт 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позову майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, з урахуванням положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у розмірі 1 211,20 гривень.

У цій справі позивач за подання позову майного характеру про стягнення аліментів був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Водночас позивачем було сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру щодо розірвання шлюбу в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1 211,20 грн, як це передбачено підпунктом 3 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (а.с.1).

Відповідно до ч. 1, пункту 3 ч. 2, ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Це саме передбачено і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на зазначене з відповідачки підлягають до стягнення 605,60 грн (1 211,20 грн х 50%) як на користь позивача сплаченого ним судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу, так і на користь держави 605,60 грн (1 211,20 грн х 50%) за пропорційно задоволену позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якого позивач ОСОБА_1 був звільнений у силу вимог закону.

Також унаслідок визнання відповідачкою позову, підлягає поверненню з державного бюджету позивачу 605,60 грн сплаченого ним судового збору за подання позовної вимоги про розірвання шлюбу.

Керуючись наведеним вище та статтями 76-81, 89, 141, 142, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задовольнити частково.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , якийзареєстрований 8 серпня 2013 року виконавчим комітетом Майданською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 03, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень щомісяця, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 25 лютого 2025 року, і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решта позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області повернути позивачу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) з державного бюджету 50% судового збору із суми 1 211,20 грн, сплаченого ним при поданні позовної заяви до суду згідно з платіжної інструкції № 0.0..1 від 24.02.2025, а саме в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено і підписано 6 травня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідачка ОСОБА_2 місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Суддя В. Ю. Готра