Справа №450/2294/24 Головуючий у 1 інстанції:Мельничук І. І.
Провадження №22-ц/811/119/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Мельничук І.І. від 01 січня 2025 року у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майнових прав на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року заяву представника відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 Михайленка Є.О. про скерування матеріалів справи за підсудністю задоволено.

Цивільну справу № 450/2294/24 за первісним позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник адвокат Лука Тарас Миколайович до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майнових прав на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, - передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 .

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_4 . Тобто, провадження у справі № 918/1061/24 про неплатоспроможність відкрито лише щодо відповідача ОСОБА_4 , натомість іншим відповідачем у справі №450/2294/24 є ОСОБА_2 , який не є учасником справи, що перебуває в провадженні Господарського суду Рівненської області. Отже, враховуючи, що відповідач, а саме ОСОБА_2 , є стороною договору купівлі-продажу майнових прав, рішення суду першої інстанції про передачу справи в цілому за підсудністю до Господарського суду Рівненської області лише з підстав того, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року у справі № 918/1061/24 було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_4 , є помилковим. Таким чином, передача судом справи за підсудністю до Господарського суду Рівненської області призведе до позбавлення позивача права на розгляд його справи судом у порядку цивільного судочинства, а саме в частині позовних вимог, пред?явлених до ОСОБА_2 , який не є учасником справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 та щодо якого не відкрито провадження у справі про неплатоспроможність, а Господарський суд Рівненської області не наділений повноваженнями розглядати цивільний спір у частині вимог до ОСОБА_2 . Вважає, що подана представником ОСОБА_4 заява про передачу цивільної справи №450/2294/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майнових прав на квартиру до Господарського суду Рівненської області на розгляд у межах справи №918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 , суперечить доктрині заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) в основі якої знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. ОСОБА_4 , стверджуючи у відзиві на позовну заяву, що він є неналежним відповідачем у спорі й до нього не пред?явлено жодних вимог, у супереч цій позиції надалі наполягає на тому, щоб цей спір було продано на розгляд Господарського суду Рівненської області, а від так суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення заяви. ОСОБА_4 звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, заявив вимогу немайнового характеру. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об?єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що цей спір хоч і містить вимогу немайнового характеру, однак тісно пов?язаний з первісним позовом, вирішення якого впливатиме на майнові права та обов?язки кожної із сторін у даній справі, а тому розгляд таких окремо є недоцільним. Тобто суд першої інстанції, визначаючи юрисдикцію цього спору виходив не з суб?єктного складу правовідносин, предмету спору та характеру спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, а з міркування доцільності спільного розгляду цього спору господарським судом разом із первісним позовом. Однак, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є немайновими, результат їх розгляду безпосередньо не впливає на обсяг ліквідаційної маси чи обсяг грошових зобов`язань ОСОБА_4 і даний спір не стосується визнання недійсним правочину, укладеного ОСОБА_4 та безпосередньо не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_4 , а отже такий підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вважає, що позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, що перебувають поза межами питань, які підлягають вирішенню у справі про неплатоспроможність ОСОБА_4 , безпосередньо не впливають на обсяг майна чи зобов`язань суб`єкта, щодо якого вирішується питання про його неплатоспроможність.

Відповідно до ст. 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 31, 259, 260, 261, 354 ЦПК України, та передаючи справу до господарського суду, виходив з того, що як встановлено судом, Господарським судом Рівненської області 04.12.2024 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі №918/1061/24 про банкрутство ОСОБА_4 , а провадження у даній цивільній справі відкрито 03.06.2024 року. З огляду на це, провадження у даній справі відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, а тому спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. При цьому, зустрічний позов містить вимоги немайнового характеру, однак вимоги первісного та зустрічного позову тісно пов`язані між собою, вирішення яких впливатиме на майнові права та обов`язки кожної із сторін у даній справі, а тому розгляд таких окремо є недоцільним. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що заяву представника відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - Михайленка Є.О. про скерування матеріалів справи за підсудністю, слід задоволити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майнових прав на квартиру, у якому просила:

- визнати за ОСОБА_3 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що 13.10.2021 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір простого товариства (договір про спільну діяльність), який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Віблим Л.3. та зареєстровано в реєстрі за номером 1128. З метою залучення грошових коштів задля досягнення мети договору про спільну діяльність, в межах реалізації повноважень Уповноваженої особи, 12.12.2023 року ОСОБА_2 було укладено з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору купівлі-продажу майнових прав, продавець продає, а покупець купує Майнові права на обєкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Згідно з п. 1.2. договору купівлі-продажу майнових прав, сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.5. вказаного договору купівлі-продажу майнових прав, покупець реалізує (здійснює) отримані майнові права шляхом отримання обєкта нерухомості за актом передання-прийняття, набуття та оформлення права власності на об`єкт нерухомості з отриманням правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості в порядку, передбаченому законодавством. Згідно з п. 2.2. договору купівлі-продажу майнових прав, загальна вартість майнових прав, що передаються продавцем покупцеві за даним договором складає: 1 833 300,00 грн., що станом на момент укладення цього договору відповідно до комерційного курсу обміну валют становить еквівалент 48 888 доларів США. Відповідно до п. 2.3. договору, загальну вартість майнових прав, яка зазначена у п. 2.2. цього договору, покупець сплатив продавцеві у повному обсязі до моменту підписання цього договору. Ще станом на січень 2024 року, багатоквартирний будинок був збудований та готовий до прийняття в експлуатацію. Проте, не зважаючи на це, станом на момент подання цієї позовної заяви, багатоквартирний будинок досі не прийнятий в експлуатацію, а ОСОБА_2 , як уповноважена особа простого товариства, так і не передав йому придбану ним квартиру. Більше того, він мав безперешкодний доступ до квартири АДРЕСА_2 до 27.12.2023 року. До цього моменту ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 не чинили йому перешкод у вільному доступі до квартири. Проте, після 27.12.2023 року ОСОБА_4 змінив замки у вхідних дверях до підїзду в якому знаходиться квартира АДРЕСА_2 , встановив огорожу навколо будинку та не допускає його до вказаної квартири. Як йому стало відомо, позбавлення його доступу до квартири було зумовлене конфліктом між учасниками простого товариства - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Зокрема, у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа №450/123/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 .

У червні 2024 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, у якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування якого зазначив, що укладення спірного договору купівлі-продажу після спливу строку дії договору простого товариства свідчить про недійсність. Позивач був ознайомлений з його текстом в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав. ОСОБА_3 достовірно знала про те, що повноважень на розпорядження будь-якими майновими правами на квартири, що мають бути спорудженні в майбутньому, від імені простого товариства ОСОБА_2 не мав, оскільки договір простого товариства припинив свою дію. Будівництво багатоквартирного будинку останній повинен був здійснювати виключно за власний кошт і укладати будь-які договори з третіми особами (позивачем в тому числі) з метою залучення коштів на будівництво, ОСОБА_2 не мав права. Позивачка сама діяв недобросовісно і нерозумно: проявивши розумну обачність, прочитавши зміст Договору простого товариства, позивачка як сторона договору, укладеного з ОСОБА_2 , не могла не знати про обмеження (відсутність) повноважень щодо укладення таких правочинів нібито від імені товариства

У грудні 2024 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернувся в суд із заявою про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Рівненської області на розгляд в межах справи №918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 , в якій просив:

- передати справу №450/2294/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майнових прав на квартиру до Господарського суду Рівненської області на розгляд у межах справи №918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 .

В обґрунтування заяви зазначав, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.12.2024 року відкрито провадження у справі №918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 . Законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке врегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

21.10.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Приписами ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Верховний Суд у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 903/69/18 зазначив, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 918/420/16, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 908/4057/14, від 11.07.2018 у справі № 922/3040/17, від 29.11.2019 у справах № 908/130/15-г і № 923/1194/17, від 05.02.2020 у справі № 921/557/15-г/10 та в інших постановах Верховного Суду у справах про банкрутство.

У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі № 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах № 289/718/18 та № 289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що визначення юрисдикції усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства. Таким чином, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.05.2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майнових прав на квартиру.

10.09.2024 року протокольною ухвалою суд прийняв до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.12.2024 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_4 (справа №918/1061/24).

Задовольняючи заяву представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 про передачу справи за підсудністю, районний суд виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає матеріалам справи та вимогам процесуального закону.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивачки з діями ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру та заперечення ОСОБА_4 щодо визнання за ОСОБА_3 майнових прав на спірну квартиру, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Отже, зазначені вимоги відповідають ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Оскільки ЦПК України не містить положень щодо дій суду у випадку відкриття провадження стосовно боржника з приводу банкрутства, то в даному випадку необхідно керуватись ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства. Матеріали справи, в якій стороною є боржник, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи

Щодо доводів скарги про те, що зустрічний позов містить вимоги немайнового характеру, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то такі колегія судів не бере до уваги, оскільки вимоги первісного та зустрічного позову тісно пов`язані між собою, вирішення яких вплине на майнові права та обов`язки кожної із сторін у даній справі, а відтак розгляд таких окремо є недоцільним. Крім цього, згаданою нормою ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено можливість розгляду господарським судом і спорів про визнання недійсними правочинів, що не може не впливати на питання банкрутства.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Отже спір, який виник між сторонами у даній справі, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суд першої інстанції не спростовують.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Ухвалу ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таку, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Судді: Я.А. Левик

Н.П. Крайник

М.М. Шандра