Справа № 202/8949/24
Провадження № 2/202/756/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 травня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Мариніна О.В.

за участю секретаря судового засідання Пєшкічевої А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Представник комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по сплаті за теплопостачання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08.01.2005 між Комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 було укладено Договір №010906 про постачання теплової енергії. Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 28.01.2008 року (п. 11.1 Договору), однак відповідно до п 11.4 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, Енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а Споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені Договором.

На підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 24/23 від 19.07.2016 року «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання», акту приймання - передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП «Теплоенерго» отримало від КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідача. А, згідно з рішенням Дніпровської міської ради № 24/23 від 19.07.2017 року «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго». КП «Теплоенерго» було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі».

На підставі вищезазначеного, відповідачу було запропоновано укласти додаткову угоду до Договору, предметом якої є зміна енергопостачальної організації та внесення відповідних змін до основного договору в частині його сторін та їх реквізитів, втім додаткова угода відповідачем підписана не була. Втім, відповідно до п. 3.4 Додаткової угоди, у разі неотримання Новою Енергопостачальною організацією підписаної угоди або обґрунтованих заперечень в її підписанні на протязі 30 днів з дня її отримання, додаткова угода вважається погодженою. На виконання умов Договору, Постачальник взяв на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію, а Споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах, передбачені Договором. Датою початку порушення зобов`язання є: березень 2021 по березень 2023, таким чином, строк виконання вищевказаних помісячних зобов`язань, що випливають на підставі спірного Договору, є таким, що настав. На підставі наведеного, станом на день пред`явлення даного позову, ціна якого включає суму основного боргу та нараховані на таку заборгованість передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України та Договором штрафні та фінансові санкції становить: 55 176 гривень, яка складається з: основного боргу у розмірі 28 586, 17 гривень; 3 % річних 1 519 гривень; інфляційних збитків 5 054, 87 гривень та пеня 20 015, 96 гривень які позивач просить стягнути з відповідача разом із судовим витратами по справі у розмірі 3 028 гривні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений відповідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.01.2005 року між Міським комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 було укладено Договір №010906 про постачання теплової енергії.

Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 28.01.2008 року (п. 11.1 Договору), відповідно до п 11.4 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, Енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а Споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені Договором.

Згідно з п 5.2. Договору, облік споживання теплової енергії Споживачем здійснюється за адресою АДРЕСА_1 , або розрахунковим способом. Позивачем фіксувались показання приладу обліку, що підтверджується копіями Актів використання теплової енергії та Довідкою про загальне споживання теплової енергії.

Відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ВВС № 498277 реєстровий № 729 від 15.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І., власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Як вбачається з Договору про постачання теплової енергії № 010906 від 28.01.2005 року послуги з постачання теплової енергії за даною адресою споживання надавало Міське комунальне підприємство «Дніпровські міські теплові мережі» Дніпровської міської ради. Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради № 28/12 від 27.07.2016 року «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання», акту приймання - передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП «Теплоенерго» отримало від КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідача. А, відповідно до рішення Дніпровської міської ради № 24/23 від 19.07.2017 року «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго». КП «Теплоенерго» було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі».

На підставі вищевикладеного, відповідачу було запропоновано укласти додаткову угоду до договору, предметом якої є зміна енергопостачальної організації та внесення відповідних змін до основного договору в частині його сторін та їх реквізитів. Повідомлення про зміну енергопостачальної організації та додаткову угоду було вручено безпосередньому представнику відповідача, про що свідчить його особистий підпис у повідомленні 2555/279 від 05.10.2016 року.

Відповідно до вимог п. 3.4 додаткової угоди до договору № 010906 у разі неотримання новою енергопостачальною організацією підписаної угоди або обґрунтованих заперечень в її підписанні на протязі 30 днів з дня її отримання, додаткова угода вважається погодженою.

Суду не надано доказів того, що відповідач звертався до позивача щодо припинення дії Договору на постачання теплової енергії, отже вказаний договір є чинним.

Таким чином, між позивачем і ОСОБА_1 склалися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з опалення, оскільки позивач фактично надавав відповідачу послуги з опалення, а відповідач користувався даними послугами для задоволення власних потреб та не відмовлявся від них.

На виконання умов договору, енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію і потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язався оплачувати одержувану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором.

Датою початку порушення зобов`язання є період з березня 2021 по березень 2023.

Таким чином, строк виконання вищевказаних помісячних зобов`язань, що випливають на підставі спірного Договору, є таким, що настав.

Як зазначає позивач та підтверджено доказами, заборгованість ОСОБА_1 із оплати послуг з постачання теплової енергії в період з березня 2021 по березень 2023 років складає у розмірі 55 176 грн., з яких 28 586, 17 грн. сума основного боргу; 1 519 грн. - 3 % річних; 5 054, 87 грн. - інфляційні збитки; 20 015, 96 грн. - пеня.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на отримання плати за послуги з теплопостачання.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

У пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року № 6-2951цс15.

На підставі ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»,споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання недопустима.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги за кожен розрахунковий період окремо, якщо вони фактично отримували такі послуги.

Виходячи з аналізу наведених норм закону, а також встановивши, що відповідач зобов`язання за договором про надання послуг з теплопостачання у належному їй нежитловому приміщенні виконувала неналежним чином, врахувавши те, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження її звернення до позивача із заявами про ненадання послуг або надання їх неналежної якості, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, взявши до уваги, що встановлені тарифи на опалення у нежитлових приміщеннях відповідач в установленому законом порядку не оскаржувала, доказів на підтвердження того, що вона відмовився у встановленому законом порядку від надання позивачем послуг з теплопостачання, відповідач також не надала.

Визначаючи розмір заборгованості суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок, приходить до висновку про його обґрунтованість та достовірність, а відтак, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь з відповідача суми основного боргу за період з березня 2021 по березень 2023 у розмірі 28 586, 17 гривень.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пені суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану, зокрема, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року (п. 2 вказаної вище постанови).

Слід зазначити, що така заборона на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги, стосується виключно населення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 являється власником нежитлового приміщення, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.04.2004 року.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 17.06.2011 Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послугитарифи формуються для трьох категорій споживачів населення, бюджетних установ, інших споживачів.

У листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 №2450/15/61-15 надано роз`яснення, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифамидля населення здійснюють власники чи користувачі квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, а для власників нежитлових приміщень застосовується тариф як для інших споживачів.

Окрім того, відповідно до роз`яснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № п0013866-І2 від 31.12.2012, оплата житлово- комунальних послуг за тарифами для населення здійснюється громадянами, які використовують житло виключно для проживання, а не у інший спосіб.

Враховуючи,що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є нежитловим, відповідно не можуть використовуватись відповідачкою для проживання, вона не може бути віднесена до категорії споживачів населення.

Також, згідно із роз`ясненням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №п0013866-12 від 31.12.2012, оплату житлово-комунальних (комунальних) послуг за тарифами для інших споживачів таких послуг здійснюють усі інші особи, які не є громадянами, що використовують житло для проживання, не є релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім тих, що здійснюють виробничо-комерційну діяльність ) та не є бюджетними установами.

Доказів, які б підтверджували, що нежитлові приміщення відносяться до об`єктів житлового фонду та використовуються відповідачкою для проживання, суду не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Отже, оскільки у даній справі за договором № 010906 від 28.01.2005 р. місцем надання послуг з постачання теплової енергії є нежитлове приміщення, яке не може використовуються для проживання, відповідачка відносяться до категорії споживачів інші споживачі.

Відтак, положення абзацу 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 не можуть бути застосовані у даній цивільній справі, оскільки відповідачка за договором № 010906 від 28.01.2005 р. відносяться до категорії споживачів інші споживачі, а не населення.

З огляду на вищевикладене, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши прострочення відповідачкою сплати позивачу вартості наданих послуг постачання теплової енергії за період з 1 березня 2021 р. по 31 березня 2023 р. приймаючи до уваги, що положення абзацу 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 р. не можуть бути застосовані відносно споживача за договором № 010906 від 28.01.2005 р., суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму простроченого боргу за щомісячними платежами за період у розмірі 28 586,17 грн., 3% річних у розмірі 1 519 грн., інфляційних збитків у розмірі 5 054, 87 грн. та пені у розмірі 20 015, 96 грн, а всього 55 176 грн.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3 028 коп.

На підставі вище викладеного, керуючись Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 3, 15, 16, 526, 527, 598, 599, 625 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради ( м. Дніпро, пр. Слобожанський, 29, ) заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в сумі 55 176 грн. з яких: сума основного боргу у розмірі 28 586, 17 грн.; інфляційні збитки 5 054, 87 грн.; 3% річних 1 519 грн. та пеня 20 015, 96 грн .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради ( м. Дніпро, пр. Слобожанський, 29, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 травня 2025 року

Суддя О. В. Маринін