Справа № 953/2775/24
н/п 2/953/202/25
УХВАЛА
"28" квітня 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
судді Єфіменко Н.В.,
за участі секретаря Лущан В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином, -
09 квітня 2024 року ОСОБА_3 (далі: позивач) звернувся до ОСОБА_2 (далі: відповідач) з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином.
15.07.2024 ухвалою Київського районного суду м. Харкова відкрите провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, на підставі ст.53 ЦПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, зобов`язано Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради відповідно до положень ч.5 ст.19 СК України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, призначено підготовче засідання, яке не одноразово відкладалось за ненадання Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради письмового висновку щодо розв`язання спору.
26.02.2025 представником відповідача подане клопотання про закриття провадження у справі за постійне проживання дитини на території Республіки Польщі. Акцентує увагу на постанові Верховного суду від 28.06.2023 у справі №372/2558/21.
28.04.2025 представником позивача подані заперечення на вищезазначене клопотання, посилаючись на те, що позивач, відповідач та дитина на час розгляду справи є громадянами України, батьки мають рівні права та обов`язки стосовно дитини. Також зазначила, що постанова Верховного суду від 28.06.2023 у справі №372/2558/21 є не релевантною за наявності різних предметів позову.
У підготовче засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача, представник відповідача та представник третьої розгляд справи просили здійснювати за своєї відсутності.
Розглянувши клопотання представника відповідача, заперечення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд зазначає:
Пунктом 3 ч.1 ст.255 ЦПК України установлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, що передбачено ст.497 ЦПК України.
Пункт 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначає, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що під час провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, що передбачено ч.1 ст.75 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року (надалі - Конвенція).
Відповідно до п.1 ст.5 Конвенції судові або адміністративні органи Договірної держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майно дитини.
Стаття 6 Конвенції встановлює, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в п.1 ст.5 Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлено.
Наведені норми дозволяють дійти до висновку, що юрисдикція спорів щодо батьківського піклування має визначатися залежно від місця звичайного проживання.
Юрисдикція даної справи має визначатися відповідно до п.1 ст.5 Конвенції залежно від звичайного місця проживання дитини.
Конвенції не містить визначення поняття «звичайне місце проживання». Воно має встановлюватися на основі всіх обставин, які мають місце в кожній конкретній справі.
Звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.
В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Конвенції, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Це може бути застосовано в тих випадках, коли батьки уклали угоду про тимчасове перебування дитини в іншій державі. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини.
Суд також враховує положення ст. 28 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір підписано 24.05.1993 та ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 3941-XII (3941-12) від 04.02.1994, якою регулюється правові стосунки між батьками і дітьми. Так, в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Встановлення і оспорювання походження дитини від певної особи регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є мати дитини в момент народження дитини. Але достатнім є дотримання форми визнання дитини, що передбачена законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої визнання має бути або було здійснене. В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.
Зважаючи на вищевикладене у сукупності та враховуючи, що ОСОБА_4 народився в Україні, до повномасштабного вторгнення рф на території України 2022 року проживав в Україні та є громадянином України, на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі не проживав в Україні нетривалий проміжок часу, його звичайним місцем проживання залишається Україна, тому вважати, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у суду немає.
За таких обставин клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 255, 260,261, 353 ЦПК України, суд, -
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином, - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Суддя Н.В. Єфіменко