Справа № 489/5447/23
Номер провадження 2/489/102/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2025 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" (далі - позивач або ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ") до ОСОБА_1 (далі - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2), ОСОБА_3 (далі-відповідач 3) про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, трьох відсотків річних, інфляційних втрат

встановив

У вересні 2023 року представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно із відповідачів на користь позивача 11942,04 грн. - боргу за спожиту теплову енергію; 579,98 грн. - суму на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції; 238,93 грн. - три відсотки річних, що утворилися внаслідок не виконання відповідачами зобов`язань по оплаті за спожиту теплову енергію за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідачів на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 2684,00 грн. В обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону. Свої зобов`язання щодо постачання теплової енергії позивач виконував в повному обсязі та належним чином, але відповідачами оплата своєчасно та в повному обсязі не проводилась.

Ухвалою від 04.10.2024 було задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив.

Відповідачі 1, 2 в судове засідання не з`явилися, представник подала заяву, в якій просила відмовити в задоволенні вимог до відповідача 1, 2, оскільки фактично користувалася квартирою відповідач 3.

Представник відповідача 3 просила відкласти розгляд справи через зайнятість в іншій справі, однак доказів поважності причин неявки не надала.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не надано доказів поважності причин неявки та окрім цього в минуле судове засідання представник також не з`явилася, просила відкласти для ознайомлення з матеріалами справи, проте так і не ознайомилась, відзиву не подала.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2023 скасовано судовий наказ у справі №489/3168/22 (номер провадження 2-н/489/588/22) від 14.11.2022, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва за заявою Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення суми боргу за спожиту теплову енергію з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

З витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 05.01.2022 вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 21.10.2021.

Відповідно до Договору №79 від 21.10.2021 відповідачу ОСОБА_2 та членам її сім`ї ( ОСОБА_1 ) передано у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.04.2024 у справі №2/489/79/24 у задоволенні позову виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 , третя особа комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. При розгляді справи судом встановлено, що згідно з відомостями з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 21 липня 2009 року. В рішенні встановлено, що ОСОБА_3 не втратила зв`язок з кімнатою, сплачувала квартплату.

Представник відповідачів 1, 2 вказує, що вони отримали ордер на квартиру 2 2021 році та встигли лише зареєструвати місце проживання, фактично у кімнаті не проживали, оскільки вона була зайнята ОСОБА_3 .

Позивач здійснював постачання теплової енергії до вищевказаної квартири в опалювальних сезонах 2018-2023 р.р., що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону.

Позивачем було надіслано на адресу відповідачів 1 та 2 досудову вимогу №434-ф16 від 21.07.2023 в порядку врегулювання сплати боргу.

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку сума боргу відповідачів за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2019 по 01.08.2023 з урахуванням перерахунку складає 11942,04 грн.

Крім того, за період з 01.12.2019 по 01.02.2022 відповідачам нараховано: 579,98 грн. - сума на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 238,93 грн. - три відсотки річних.

Таким чином, правовідносини між сторонами за своїм змістом є зобов`язальними, позивач повинен надавати відповідачам послуги з постачання теплової енергії, а відповідачі повинні за них сплачувати в силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).

В п.2 ч.1 ст. 5 Закону України "Про житлово - комунальні послуги" зазначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч.1 ст. 12 Закону України "Про житлово - комунальні послуги").

Згідно з ч.1 ст. 10 Закону України "Про житлово - комунальні послуги" ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 7 Закону України "Про житлово - комунальні послуги", споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним до говором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів (ч.ч. 1, 4 ст. 9 Закону України "Про житлово - комунальні послуги").

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 576/2721/19 від 15.04.2021.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.610 та ст.611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно з постановою Верховного Суду від 30.03.2018 у справі №918/344/17 формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 у справі № 489/2951/16-ц зазначено, що за змістом ч.2ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наданого представником позивача розрахунку заборгованості трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідачів, вбачається, що за період з 01.12.2019 по 01.02.2022 нараховано три проценти річних у розмірі 238,93 грн., сума на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції становить 579,98 грн.

Проте, як встановлено судом та не заперечувалось позивачем, відповідач 1 та 2 зареєстровані за адресою, за якою рахується заборгованість з 21.10.2021, що також підтверджується матеріалами справи. Окрім того, згідно з Актом від 23.11.2023 за №40 в кімнаті АДРЕСА_3 відповідачі 1 та 2 не проживають за вказаною адресою з 21.10.2021 по теперішній час, тобто по 23.11.2023.

Позивачем не доведено, що відповідачі 1, 2 фактично користувалися послугами.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості, оскільки суду надані докази про непроживання цих осіб за адресою, куди надавалися комунальні послуги, а відтак не користування ними наданими позивачем послугами.

Що стосується вимог щодо відповідача 3, то враховуючи наявну в справі заяву про перегляд заочного рішення суду (а.с.47) ОСОБА_3 стверджувала, що станом на 08.09.2021 вона користується кімнатою АДРЕСА_3 та сплачує комунальні платежі. Тому, вимоги до відповідача 3 підлягають задоволенню в повному обсязі.

У спростування зазначених представником позивача доводів відповідачем 3 будь-яких доказів не надано.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача 3 на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Керуючись ст. ст. 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (на р/р НОМЕР_2 в ПАТ «Укргазбанк», МФО 320478, ОКПО 30083966) заборгованість за спожиту теплову енергію за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.11.2019 по 01.08.2023 в розмірі 11942 грн. 04 коп. (одинадцять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (на р/р НОМЕР_3 в ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478) за період з 01.12.2019 по 01.02.2022 суму на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 579 грн. 98 коп. (п`ятсот сімдесят дев`ять гривень дев`яносто вісім копійок) та три відсотки річних в розмірі 238 грн. 93 коп. (двісті тридцять вісім гривень дев`яносто три копійки).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (на р/р НОМЕР_3 в ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн. 00 коп. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).

В задоволенні вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.

Інформація про учасників справи:

Позивач:Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль», , адреса: 54020, м. Миколаїв, Каботажний спуск, 18.

Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач 3: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07.05.2025.

Суддя В. В. Кокорєв