Провадження № 2/202/79/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді ДоценкоС.І.,

за участю секретаря судового засідання Тарасовій К.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу №202/11909/23 за позовною заявою ОСОБА_1 , до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

21 червня 2023 року представник позивача звернувся до суду в інтересах позивача із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (далі ТОВ «Краснолиманське») на користь позивача заборгованість по заробітній платі в суді 98921, 32 грн., середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні у розмірі 118135,08 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн., а також покласти на відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 04.03.2019 по 26.06.2020 Був звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

При звільненні та до теперішнього часу відповідач не провів з ним остаточний розрахунок з виплати заробітної плати. Заборгованість по заробітній платі утворилась з грудня 2019 по червень 2020 року та складає 98921,32 грн.,що підтверджено довідкою роботодавця. Також , на підставі ст..117 ч.1 КЗпП просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 118135,08 грн. виходячи із розміру середньоденного заробітку 937,58 грн.( довідка відповідача) Окрім того , невиплатою заробітної плати йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях і необхідності додавання додаткових зусиль для організації свого життя, необхідністю звернення до адвоката за правничою допомогою. Так, через хронічні професійні захворювання і другу групу інвалідності він позбавлений в подальшому працювати за професією для нормального забезпечення сім`ї, вимушений покладатися на інших членів сім`ї та родичів. На його утриманні знаходиться три особи, дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (10 років), і донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (5 років). Розмір моральної шкоди, яку позивач просить відшкодувати йому, оцінює у 100000,00 грн. Також правничу допомогу в сумі 15000 грн.

Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня 2023 року відкрито провадження у справі за даним позовом; вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

16.08.2023 року представником відповідача надано відзив, в якому позовні вимоги визнав частково . Визнається факт трудових відносин та факт заборгованості із заробітної плати, яка виникла у відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати за період з грудня 2019 року по червень 2020 року. на час звільнення ОСОБА_1 26.06.2020 року у розмірі 98921,32 грн. До вимог за ст.117 КЗпП просив застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку належного позивачеві, шляхом зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України як то наголошують чисельні постанови Верховного Суду. Вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000,00 грн відповідач не визнає, так як вважає, що для звернення з вимогами про відшкодування моральної шкоди в даному випадку передбачений тримісячний строк звернення до суду , який сплинув 02.11.2021 року і тому просить саме до цих вимог застосувати наслідки пропуску строків позовної давності і відмовити у їх задоволенні. Витрати на правничу допомогу на вказану суму вважає неспівмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг в жодному випадку не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Просить зменшити розміру витрат на правничу допомогу до 500,00 грн.

До відзиву представником відповідача заявлене клопотання про поновлення строків подання відзиву на позов, як пропущений з поважної причини у зв`язку з оголошеним та введеним в Україні воєнним станом із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року , Указ Президента України №64/2022, працівники юридичного відділу, як фахівці зі спеціальними знаннями в галузі права знаходились в евакуації.

17.08.2023 року представником Позивача до суду надано відповідь на відзив де наводить аргументи непогодження з доводами відповідача, про те що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (ст.116 і ст. 117) є компенсацією, так як це суперечить змісту ст. 117 КЗпП та усталеної практики Верховного суду України (на яку також посилається і представник Відповідача).

Вказує що ці вимоги є спеціальним видом відповідальності, своєрідною санкцією за винні дії роботодавця, який затримав виплату розрахунку, тому вважає ці доводи не можуть бути застосовані для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі співмірності, розумності і пропорційності, так як сама ст. 117 КЗпП вже передбачає підстави зменшення суми і ці підстави є вичерпними. Вказує що заявлена і розрахована сума співмірна із сумою боргу по заробітній платі.

У відповіді на відзив представник позивача заперечує і спростовує заяву представника відповідача про проведення виплат позивачу з боку відповідача середнього заробітку, про яку наголошувалось у відзиві.

Дослідивши заяви по суті справи та надані сторонами докази , суд встановив наступні обставини.

Позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» з 04.03.2019 по 26.06.2020 року,працював гірником очисного забою підземним 5 розряду, з повним підземним робочим днем у шахті. Був звільнений за власним бажанням на підставі частини 1 ст.38 КЗпП України, згідно наказу про звільнення №179-к від 26.06.2020 року, що пітверджується записами в трудовій книжці позивача.

Згідно з довідкою ТОВ «Краснолиманське» від 06.09. 2021 року встановлена заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з грудня 2019 по червень 2020 року, яка нарахована в сумі 129 156,93 грн., а з врахуванням вже проведених обов`язковихподатків і зборів , складає 98921,32 грн.

Відповідно до довідки заборгованість після утримання податків і зборів по місяцям становить: за грудень 2019 - 3860,65 грн., січень 2020 6760,57 грн.,лютий 24372.89 грн.,березень 2020 3224,62 грн., квітень 2020 14948,76 грн. ,травень 2020 14493,20 грн ., за червень 2020 31260,63 грн. Заробітна плата за останній місяць включає: нараховану заробітну плату за 2 відпрацьованих днів - 2026,45 грн., 5301,24 грн. -14 днів простою, 700,12 грн. один день відпустки, 30805,28 компенсація за невикористану відпустку при звільненні -44 дні.

Відповідно до довідки ТОВ «Краснолиманське» від 06.09. 2021 року за два останні повні місця роботи , що передували звільненню, позивач відпрацював 38 робочих днів , нарахована заробітна плата 35627,86 грн. , середній заробіток становить 937,58 грн .

Із аналізу досліджених доказів судом встановлено, що предметом позову є правовідносини які виникли у зв`язку із невиплатою заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2019 року по червень 2020 року , яка не була виплачена при звільненні 26.06.2020 року ( 116 КЗпП) , право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ( 117 КЗпП) та моральної шкоди в порядку ст.237-1 КЗпП. До правовідносин підлягає застосуванню Закон, який діяв на час їх виникнення.

Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Частина 1 ст.47 КЗпП України зобов`язує роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України в редакції на момент виникнення правовідносин при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено із позовної заяви, що позивач на день звільнення не працював. І це не оспорюється відповідачем.

Відповідно до позовної заяви звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 21.06.2023 року .

На момент звернення з зазначеною вимогою ст.117 КЗпП передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені о статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вирішуючи спір про право, суд вирішує питання щодо застосування ст..233 КЗпП до зазначених правовідносин.

При цьому, суд виходить із того , що правовідносини є триваючими, які виникли з 26 06.2020 року і тривають до теперішнього часу .

За цей час змінилась редакція ст.233 КЗпП, яка встановлює строк в межах якого працівник може звернутись до суду за захистом свого порушеного трудового права.

Так, в редакції, яка діяла на 26.06.2020 року встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зазначена редакція була чинною до 19.07.2022 року, та була змінена із набранням чинності редакцією Закону № 2352-IX від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудови відносин» ).

З 19.07.2022 року ст.233 КЗпП встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, із аналізу правових норм встановлено, що закон що діяв до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати та всіх сум, що належать працівникові при звільненні .

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 сформована наступна правова позиція щодо застосування положень ст.233 КЗпП у зв`язку із змінами в законодавстві: «У цій справі до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року - у редакції норми частини другої статті 233 КЗпП України до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. До вимог щодо стягнення середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 19 липня 2022 року по 13 травня 2023 року - у редакції норми частини першої статті 233 КЗпП України після 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.»

Верховний Суд в справі №460/21394/23 , посилаючись на цю правову позицію Великої Палати Верховного Суду констатував що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Таким чином, враховуючи, що заборгованість по заробітній платі утворилась з грудня 2019 по червнень 2020 року та при звільненні 26.06.2020 року мало місце порушення строку розрахунку при звільненні , то до цих правовідносин, а також вимог про відшкодування моральної шкоди підлягають застосуванню положення ст.233 КЗпП в редакції до 19 липня 2022 року, якою встановлено право звернення до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тому, суд вважає доведеним, що відповідач не розрахувався з позивачем при звільненні , сума всіх невиплачених сум що підлягали виплаті позивачу в день звільнення складали 98921,32 гривні ( обов язкові платежі із цієї суми вже утриман) за період з грудня 2019 по червень 2020 року, позивачем не пропущений строк для звернення з цією вимогою до суду , а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , то для цих трудових спорів було пердбачено строк в три місяця з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) була надана оцінка правовій природі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що урегульований у статті 117 КЗпП України, та зроблено висновок, що цей середній заробіток не є заробітною платою, тому строк звернення до суду з такою вимогою становить три місяці.

Вирішуючи питання, щодо строку звернення з вимогами про моральну шкоду та в порядку ст..117 КЗпП суд виходить із наступного.

Загальне право вимоги за ст.233 КЗпП пов`язано з днем,коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Судом встановлено, що позивач звільнився на підставі ст.38 КЗпП ( за власним бажанням) 26.06.2020 року і відповідно до записів в трудовій книжці, встановлено, що з 06.07.2020 року він був працевлаштований «Шахтоуправління Першотравенське».

Таким чином,суд вважає, що на 06.07.2020 року позивач знав про своє звільнення за його власним бажанням і про невиплату йому всіх належних сум при звільненні.

А тому право на звернення до суду про стягнення моральної шкоди за не розрахунок при звільненні виникло у позивача не пізніше 06.07.2020 року.

Право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за ст..117 КЗпП пов`язане з положенням ст.116 КЗпП, а саме , з днем звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як стверджує в позовній заяві позивач, він в день звільнення не працював. І із тексту позовної заяви зазначено, що він не був повідомлений про нараховані та невиплачені суми заробітної плати. Зазначає, що предявляв вимогу до відповідача про стягнення всіх належних йому сум при звільненні , звернувшись 02.08.2021 року до Селидівського міського суду Донецької області.

Лише 21.09.2021 року він із матеріалів цивільної справи №242/4042/21 року дізнався про суму заборгованості. Копії довідок додає до суду. 26.01.2022 року за заявою позивача справа була залишена без розгляду.

Відповідач не оспорював ці обставини.

Таким чином, обов`язок відповідача сплатити працівнику всі суми, що належали йому при звільненні, при тому що в день звільнення позивач не працював, виник у відповідача з моменту вимоги позивача ( не пізніше 03.08.2021 року).

І суд вважає, що з 03.08.2021 року у відповідача виник обов`язок сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні , а у позивача виникло право вимоги в порядку ст.117 КЗпП, з додержанням передбаченого ст.. ст.233 КЗпП тримісячного строку звернення до суду.

Позивач , як зазначалось, звернувся до суду із зазначеним позовом 21.06.2023 року.

Перевіряючи додержання позивачем строків звернення до суду, суд також враховує, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, якою з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №130 30 червня 2023 року, тобто в останній день карантину.

З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року, а позивач звернувся до суду з позовом 21.06.2023 року, тобто суд вважає, що позивач не пропустив строк для звернення з вимогами про стягнення моральної шкоди та середьного заробітку за час розрахунку при звільненні.

Такий підхід до вирішення питання строку звернення до суду з урахуванням скасування карантину застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23.

Разом з тим, враховуючи дату звернення позивача до суду 21.06.2023 року, до правовідносин про відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні підлягає застосуванню ст.117 КЗпП, в редакції, що діяла на дату звернення до суду.

Так, відповідно цієї редакції статті встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

На підставі довідки роботодавця про середній заробіток позивача за останні два повні місяці його роботи, середній одноденний заробіток становить 937,58 грн. ( 35627,86грн ./38 роб. днів).

Враховуючи, що максимальна сума відшкодування за ст.117 КЗпП становить 6 місяців ( з дати пред`явлення позивачем вимоги про виплату), з 03.08.21 по 03.02.22 , що становить 106 робочих днів, максимальна сума відшкодування за невчасний розрахунок при звільненні становить 99383,48 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст. 117 КЗпП

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди , суд виходить із положень ст.. 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Ст.23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1).

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3).

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.5).

Згідно з роз`ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Дослідивши надані докази суд встановив, що позивач має сім`ю та має на утриманні двох малолітніх дітей.

Суд вважає, що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода , яка полягає в тому , що відповідач тривалий час не виплачував в повному обсязі позивачу заробітну плату , а після звільнення , маючи значну заборгованість перед позивачем 98921,32 грн, на протязі тривалого часу не виконував обов`язок по виплаті позивачу заборгованості по зарплаті, всіх сум при звільненні та з моменту пред`явлення вимоги - середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП.

Таке грубе порушення законних прав позивача на оплату його труда призвело до моральних страждань, тому що він, маючи на утриманні дружину та двох малолітніх дітей, не міг матеріально забезпечити потреби своєї сім`ї , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: глибину, характер і тривалість страждань,

З урахуванням цих обставин справи, суд визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 20000 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Суд критично ставиться до доводів позивача про недоведеність та зменшення відшкодування за ст.117 КЗпП , та вважає, що вони не можуть бути прийняті судом, враховуючи значну тривалість часу порушення трудових прав позивача.

Судові витрати по справі складаються із судового збору, який має бути стягнений з відповідача пропорційно задоволених вимог, відповідно до положень ст..141 ЦПК України, та витрат позивача, пов`язаними з розглядом справи.

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України позивач відповідно до п.1 та п. 9 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи .

Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги в розмірі 69 % , з відповідача на користь держави необхідно стягнути 2187 грн.

Позивачем заявлені витрати на а професійну правничу допомогу в сумі 15000 гривень.

Положеннями ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження наданої позивачеві професійної правничої допомоги адвокатом Смалем О.П. суду надано договір-доручення про надання правової (правничої) допомоги від 07травня 2023 року, укладений між адвокатом Смалем О.П та ОСОБА_1 , ордер про надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Смалем О.М. від 21.06.2023 року, виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 07.05.2023, кошторис на виконання послуг за договором про надання правничої допомоги адвоката від 07.05.2023 (додаток № 1 до Договору-доручення на надання правничої допомоги від 07.05.2023), прибутковий касовий ордер №31 від 07.05.2023 про прийняття від ОСОБА_1 адвокатом Смалем О.П. 15000 грн.

Приймаючи до уваги вказані докази, спрощений порядок розгляду справи, без участі сторін у справі в тому числі і адвоката, але ж зміни зміни в КЗпП, які нмали неоднозначне тлумачення та потребували часу для вивчення та складання процесуальних документів, суд вважає що співмірним розміром витрат з урахуванням складності справи, часу та обсягу виконаних адвокатом робіт, є 10000 грн. А , виходячи із пропорційності задоволених вимог, компенсації на користь позивача підлягає 6900 гривень ( 10000*69%)

У відповідності до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду про присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.43 Конституції України, ст.23 ЦК України, ст.ст.47, 94, 115-117, , 233, 234, 273-1, 430 КЗпП України, ст.ст.1, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 19, 81, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (м. Київ, Шевченківський район, вулиця Хмельницького Богдана, 64, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ): 1) заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019 по червень 2020 року в сумі 98921 (дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот двадцять одна гривня, 32 коп), без утримання податків та інших обов`язкових платежів, які вже були утримані; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 99383,48 грн. (дев`яносто девять тисяч триста вісімдесят три гривні ,48 коп.) з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; 3) моральну шкоду в сумі 20000 грн. (двадцять тисяч гривень ,00 копійок); 4) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6900 (шість тисяч дев`ятсот гривень, 00 копійок), а всього - 225204,80 грн ( двісті двадцять п`ять тисяч двісті чотири гривні,80 копійок).

В іншій частині позпозоовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (м. Київ, Шевченківський район, вулиця Хмельницького Богдана, 64, ) в дохід держави судовий збір в розмірі 2187 грн. (дві тисячі сто вісімдесят сім) гривень 59 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25.04.2025 року.

Суддя С. І. Доценко