Справа № 296/4775/25
У Х В А Л А

Іменем України

05 травня 2025 рокум. Житомир

Суддя Корольовського районного суду міста Житомира Пилипюк Лілія Миколаївна, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а :

02 травня 2025 року до Корольовського районного суду міста Житомира надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Одночасно з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначає, що вона та відповідач ОСОБА_2 одружились 12 травня 2022 року та у шлюбі в них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що її сімейне життя з відповідачем не склалось. Наразі в провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу між ними. Після фактичного припинення подружніх відносин їхня дочка - ОСОБА_4 залишилась проживати з нею. У зв`язку з необхідністю матеріально забезпечувати себе та дитину вона влаштувалась на роботу продавцем-консультантом в ТОВ «АТБ-Маркет».

Позивач повідомляє, що на квітневі свята вона з дитиною перебувала за місцем проживання свого дядька, який є військовослужбовцем і приїхав у відпустку. 27 квітня 2025 року відповідач приїхав в село Будо-Рижани Житомирського району Житомирської області та забрав дитину. Після цього відповідач не повертає їй дочку, не дає можливості побачити дитину чи поспілкуватись з нею.

Також позивач вказує, що вона зверталась в поліцію за фактом примусового відібрання відповідачем в неї дитини, однак працівники поліції повідомили, що поки місце проживання дитини не визначено судом, то вони не можуть їй допомогти.

Позивач просить суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначає, що процедура судового розгляду спору щодо визначення місця проживання дитини є довготривалою, а розлука дитини з матір`ю може бути надмірним стресом для дитини та мати негативні наслідки. Покликаючись на ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позивач вважає, що у спірних правовідносинах наявні підстави для покладення судом на відповідача обов`язку вчинити певні дії, зокрема зобов`язати його не чинити перешкод зустрічам дитини та матері. Крім того, заявник просить встановити графік перебування дитини з матір`ю. Заявник вважає, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, відповідають інтересам дитини та не порушать прав відповідача, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

На підставі наведеного заявник просить вжити заходи забезпечення позову та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди зустрічам та проведенні часу ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3 та встановити графік перебування ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , а саме: з понеділка по неділю кожного першого та третього тижня місяця.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Розгляд заяви про забезпечення позову проведено без повідомлення учасників справи на підставі частини 1 статті 153 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень п.3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особи, які беруть участь у справі, мають можливість уникнути реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечений судовий захист законних прав, свобод та інтересів цих осіб. Важливим є об`єктивне існування таких ризиків, а також те, що застосування заходів забезпечення позову дійсно необхідне, що без їхнього застосування права, свободи та законні інтереси заявника клопотання будуть порушені, що підтверджують належні та допустимі докази. Також важливо, щоб цей заявник не мав на меті зловживання процесуальними правами та порушення законних прав іншого учасника справи, до якого мають бути застосовані зазначені заходи. Його метою має бути створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, механізм забезпечення позову передбачає, що учасники спору повинні: належно обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову; зазначити обставини, які засвідчують те, що невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтвердити такі обставини належними та допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20).

Заходи забезпечення позову суд вживає для того, щоб гарантувати виконання його можливого рішення. Такі заходи належить застосовувати лише за необхідності, оскільки безпідставне звернення до них може зумовити порушення прав та законних інтересів інших осіб, зокрема учасників справи. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має: з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження його вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін дійсно є спір й існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; встановити обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, цим вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття відповідних заходів із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування останніх зумовлюється обставинами справи, за яких незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18).

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо його застосування забезпечує: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17).

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження дитини.

Суд ураховує, що сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Суд зазначає, що предметом спору у цій справі є визначення місця проживання дитини.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд ураховує, що заявник не надала жодного доказу на підтвердження вимог заяви, зокрема відсутні докази того, що відповідач дійсно чинить їй перешкоди в побаченнях і спілкуванні з дитиною. Фактично на підтвердження наявності обставин, на які вказує позивач, до позовної заяви додано лише скріншоти з месенджеру щодо обміну повідомленнями між неідентифікованими користувачами. Заява про забезпечення позову та позовна заява не містять підтверджених відомостей про те де наразі перебуває дитина. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вона зверталась до поліції, однак вказана обставина документально не підтверджена. Заявник не вказує та не надає доказів того, що вона намагалась зустрітись з відповідачем та дочкою, наприклад за місцем проживання відповідача.

На час вирішення заяви про забезпечення позову, тобто до вирішення питання про відкриття провадження у справі, та за відсутності відповідних письмових доказів суд позбавлений можливості перевірити доводи заявника.

Пріоритетними у цій справі, безумовно, є інтереси дитини. Однак, суд позбавлений можливості встановити де дійсно перебуває дитина, з ким вона проживала та проживає зараз, який в неї об`єктивний стан, в тому числі стан здоров`я. Суд погоджується, що матір, яка проживає окремо від дитини, має право спілкуватись з дитиною, брати участь у її вихованні. Разом з тим, встановлення певного графіку проживання дитини почергово з матір`ю та батьком вимагає більш ретельного дослідження умов проживання сторін з урахуванням зайнятості кожного з них на роботі, потреб дитини, розпорядку дня дитини (наприклад, відвідування дошкільного закладу освіти, режиму харчування та сну), стану здоров`я дитини та її особистої прихильності до батьків.

Вжиття примусових заходів щодо виконання ухвали суду про забезпечення позову, якою встановлюється графік місця перебування дитини, може посилити існуючий конфлікт між батьками, що, в свою чергу, може негативно відобразитись на фізичному та ментальному здоров`ї дитини. Участь державного чи приватного виконавця у примусовому виконанні ухвали суду про забезпечення позову точно не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такі обставини можуть травмувати дитину та не сприятимуть її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

А тому, спершу суд зобов`язаний переконатись, що між сторонами дійсно існує спір щодо участі кожного з них у вихованні дитини та що вони дійсно не можуть домовитись між собою на час розгляду справи щодо забезпечення реалізації прав матері спілкуватись з дитиною.

Також у своїй позовній заяві ОСОБА_1 повідомляє, що відповідач самовільно забрав дитину 27 квітня 2025 року. Суду достовірно невідомі обставини та мотиви дій сторін, а тому на цій стадії провадження суд не може надати їм оцінку та встановити чи відповідають такі дії інтересам дитини.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про передчасність та недоведеність доказами заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Враховуючи те, що судом наразі не вирішено питання про відкриття провадження у справі, покликання на довготривалий розгляд справи про визначення місця проживання дитини є необґрунтованим.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів дитини, суд вважає, що заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Корольовського районного суду

міста Житомира Лілія ПИЛИПЮК