ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 279/11692/15-ц

провадження № 61-8992св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року у складі судді Коваленко В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Борисюка Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виділення частини житлового будинку в натурі, припинення права спільної часткової власності.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 29 серпня 1975 року, посвідченого Коростенською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 6022, вона є власницею 29/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками 43/100 ( ОСОБА_2 ) та 28/100 ( ОСОБА_3 ) частин спірного будинку. Відповідно до розмірів часток кожного співвласника склався порядок фактичного користування будинком, який був розділений на окремі ізольовані квартири, проте статус будинку як об`єкта спільної власності перешкоджає їй повною мірою здійснювати свої права.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд виділити їй у власність в натурі приміщення, що становлять 4382/10000 частин будинку АДРЕСА_1 : веранду 3-1, площею 9,5 кв. м, кухню 3-2, площею 5,7 кв. м, кімнату 3-3, площею 11,6 кв. м, кімнату 3-4, площею 5,7 кв. м, комору 3-5, площею 3,1 кв. м, кімнату 3-6, площею 10,3 кв. м, сарай «В», туалет «Т-1», та припинити право спільної часткової власності відповідачів на виділену частину домоволодіння.

Заочним рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено у власність ОСОБА_1 29/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які становлять приміщення веранди 3-1 площею 9,5 кв. м, кухні 3-2 площею 5,7 кв. м, кімнати 3-3 площею 11,6 кв. м, кімнати 3/4 площею 5,7 кв. м, кімнати 3-6 площею 10,3 кв. м, кладової 3-5 площею 3,1 кв. м, сараю «В», туалету «Т-1», частини огорожі, 1/2 частини колодязя «К».

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на садибу АДРЕСА_1 .

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року задоволено.

Заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2016 року скасовано та справу призначено до розгляду.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності, виділення в натурі приміщень житлового будинку, визнання права власності на частину житлового будинку.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 01 листопада 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Коростенської міської державної нотаріальної контори Житомирської області Кормінець М. М. за реєстровим № 2-1234, він є власником 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є власницею 29/100 частин спірного будинку, а ОСОБА_3 - 28/100 частин. Його частка у загальній площі будинку складає 104,6 кв. м * 43/100 = 44,98 кв. м. При цьому при такому розподілі спірного будинку він отримає в натурі частину будинку загальною площею 44,3 кв. м, що на 0,68 кв. м менше належної йому площі будинку, тому вважав, що має право на грошову компенсацію за відхилення від ідеальних частин при розподілі будинку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд:

- виділити в натурі приміщення будинку АДРЕСА_1 , що становлять 44,3 кв. м: кімнату 1-1, площею 4,3 кв. м, кімнату 1-2, площею 6,3 кв. м, кімнату 1-3, площею 10,3 кв. м, кімнату 1-4, площею 11,7 кв. м, кімнату 3-4, площею 10,3 кв. м, кімнату 3-5, площею 3,1 кв. м, частину огорожі;

- припинити право спільної часткової власності відповідачів на виділені приміщення,

- стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь компенсацію за переуступку 0,68 кв. м належної йому площі будинку;

- зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити переобладнання для відокремлення виділених частин будинку.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 травня 2018 року позов ОСОБА_1 про виділення в натурі частини житлового будинку, припинення права спільної часткової власності задоволено.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_1 такі приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 : веранду 3-1, площею 9,5 кв. м, кухню 3-2, площею 5,7 кв. м, кімнату 3-3, площею 11,6 кв. м, кімнату 3-4, площею 5,7 кв. м, комору 3-5, площею 3,1 кв. м, кімнату 3-6, площею 10,3 кв. м, сарай «В», туалет «Т-1», які становлять 4382/10000 частини зазначеного домоволодіння (квартира АДРЕСА_2 ).

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 травня 2017 року № 713/16/439/17-25, з урахуванням правовстановлюючих документів, технічного паспорта на домоволодіння станом на 15 грудня 2015 року, результатів натурного обстеження 16 лютого 2017 року встановлено, що будинок поділено на три квартири: квартиру АДРЕСА_3 , площею 45,9 кв. м, загальна площа - 113,66 кв. м, житлова 61,7 кв. м.

Власником квартири АДРЕСА_4 ( ОСОБА_2 ) здійснено реконструкцію прибудови, здійснено прибудову, яка не внесена до технічного паспорта. Ринкова вартість домоволодіння на час проведення експертизи становить 557 190 грн. Завдяки різниці у вартості окремих частин будинку, зокрема, прибудови до основної частини будинку, площа приміщень, яка припадає на 29/100 частин ( ОСОБА_1 ) більша ніж площа приміщень, що складає 43/100 частини ( ОСОБА_2 ).

Частки співвласників не перераховувалися з 16 грудня 1971 року, незважаючи на зміни в складі і вартості домоволодіння. У період з 29 серпня 1975 року до 01 листопада 2005 року співвласниками проведені зміни у фактичному використанні. З`ясовано, що ОСОБА_2 проведено реконструкцію належної йому частини будинку, що внесло істотні зміни в розподіл часток, тому експертом запропоновано поділ домоволодіння відповідно до фактичного використання з визначенням ідеальних часток співвласників станом на 15 грудня 2005 року та визначено, що частка фактично належних приміщень та господарських споруд власника 43/100 частин складає 3178/10000, власника 28/100 частин складає 2440/10000 частин, 29/100 частин ( ОСОБА_1 ) складає 4382/10000 частин.

Оскільки виділення приміщень домоволодіння відповідно до часток співвласників станом на 16 грудня 1971 року є недоцільним, тому запропоновано виділ часток відповідно до фактичного користування станом на 15 грудня 2005 року. Виділення у натурі частини, яка належить ОСОБА_1 відповідно до фактичного користування (приміщення 3-1, 3-2, 3-3, -4, 3-5, 3-6, сарай «В», туалет «Т-1», частина огорожі відповідно до технічного плану від 15 грудня 2005 року), є можливим.

Висновки за результатами експертизи свідчать про те, що фактичні розміри приміщень, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_2 , не відповідають їх розмірам, зазначеним в технічному паспорті та зазначеним у зустрічній позовній заяві. Так, відповідно до паспорта загальна площа квартири АДРЕСА_5 згідно з відомостями натурного обстеження її площа становить 39,76 кв. м та складається з п`яти приміщень (відхилення 8,86 кв. м).

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_5 пояснила, що після 1971 року розміри часток не перераховували, хоча ОСОБА_2 робив перебудови. Виділяти частки, визначені станом на 1971 рік, є недоцільним. Розмір часток було розраховано з урахуванням їх вартості та площі. Отже, ОСОБА_1 доведено можливість виділення в натурі приміщень, які перебувають в її фактичному користуванні та їх відповідність належній їй частині у праві спільної часткової власності, тому районний суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. Суд визначив порядок користування спірним майном, ураховуючи запропоновані експертом варіанти.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено можливість виділення йому наведених у зустрічній позовній заяві приміщень відповідно до зазначених у ній розмірів, суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. Суд урахував, що є неможливим задоволення зустрічного позову, зокрема, частково, оскільки зазначені у позовній заяві розміри та кількість приміщень, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_2 , не відповідають їх дійсній кількості та розмірам.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Виділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з першим варіантом розділу садиби згідно з висновком експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04.18.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_1 такі приміщення садиби АДРЕСА_1 : сіни 3-1, площею 9,5 кв. м, сіни 3-1, площею 5,7 кв. м, кімнату 3-2, площею 11,6 кв. м, кухню 3-3, площею 5,7 кв. м, сарай «В», туалет «Т-1», огорожу, які становлять 32/100 частини.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_2 такі приміщення садиби АДРЕСА_1 : веранду 1-1, площею 4,3 кв. м, комору 1-2, площею 6,3 кв. м, кухню 1-3, площею 8,6 кв. м, кімнату 1-4, площею 11,7 кв. м, кімнату 3-4, площею 10,3 кв. м, комору 3-5, площею 3,1 кв. м, сарай «Е», сарай «Г», сарай «Д», огорожу, які становлять 40/100 частини.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_3 такі приміщення садиби АДРЕСА_1 : коридор 2-1, площею 6,8 кв. м, кухню 2-2, площею 7,6 кв. м, кімнату 2-3, площею 13,4 кв. м, сарай «Б», туалет «Т», огорожу, які становлять 28/100 частин.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 15 379, 00 грн за зменшення його частини майна.

Припинено право спільної часткової власності на садибу АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що згідно з першим варіантом розділу садиби за висновком експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04.18, який є найбільш наближеним до належних ідеальних частин співвласників у домоволодінні згідно з правовстановлюючими документами та здійснено з урахуванням акта про затвердження розподілу садиби на 72/100 та 28/100 частин відповідно. При цьому суд роз`яснив, що кожен зі співвласників має право здійснити необхідні перепланування та переобладнання для відокремлення виділених їм частин у праві власності відповідно до проектно-кошторисної документації.

Апеляційний суд не взяв до уваги висновок експерта від 31 травня 2017 року № 713/16/439/17-25, оскільки запропонований у ньому розподіл здійснено виходячи із грошового еквівалента вартості ідеальних часток у домоволодіння сторін на час їх придбання, тоді як такий порядок розподілу не передбачений чинним законодавством.

Задовольняючи позовні вимоги сторін щодо виділу належних їм часток у домоволодінні, апеляційний суд також дійшов висновку про припинення права спільної часткової власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 травня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (касаційне провадження № 61-1233св19).

Суд касаційної інстанції погодився з доводами апеляційного суду про те, що чинним законодавством не передбачено вирішення питання про виділ майна у натурі, виходячи з фактичного користування співвласниками майна. Відповідні висновки суду першої інстанції Верховний Суд визнав помилковими, такими, що не відповідають вимогам закону. Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначив, що в основу постанови Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року суд поклав висновок експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04.18д, який наданий безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Апеляційний суд, усупереч вимог частини третьої статті 367 ЦПК України, приймаючи зазначені докази, у прийнятті яких було відмовлено судом першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та не встановив неможливості своєчасного їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, необґрунтованості відмови у їх прийнятті, а дійшов передчасного висновку про виділ частини майна у натурі відповідно до висновків експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04.18.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що співвласник житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 здійснив реконструкцію належних йому частин вказаного будинку (здійснив прибудову), що є самочинним будівництвом. Матеріали справи не містять документів на підтвердження законності проведення реконструкції/прибудов, внаслідок чого змінено площу спірного будинку, що вказує на те, що спірний будинок втратив тотожність з тим, який сторони набули у власність на підставі відповідних договорів.

Районний суд дійшов висновку, що оскільки об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, не підлягають поділу (виділу) відповідно до норм статей 364, 367 ЦК України, позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягають. При цьому суд зазначив, що ОСОБА_2 шляхом виділу частки домоволодіння має на меті в судовому порядку узаконити проведені після укладення правочину добудови, на які право власності не оформлено.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішень місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, встановивши у спірному домоволодінні наявність самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції), з огляду на заборону чинним законодавством здійснювати поділ житлового будинку в натурі відповідно до фактичного користування, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким виділити в натурі згідно з висновком експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04.18 у власність ОСОБА_1 наступні приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 : сіни 3-1, площею 5,7 кв. м, кімнату 3-2, площею 11,6 кв. м, кухню 3-3, площею 5,7 кв. м, сарай «В», туалет «Т-1», огорожу, які становлять 32/100 частини вказаного домоволодіння; виділити в натурі у його власність наступні приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 : веранду 1-1, площею 4,3 кв. м, комору 1-2, площею 6,3 кв. м, кухню 1-3, площею 8,6 кв. м, кімнату 1-4, площею 11,7 кв. м, кімнату 3-4, площею 10,3 кв. м, комору 3-5, площею 3,1 кв. м, сарай «Е», сарай «Г», сарай «Д», огорожу, які становлять 40/100 частини вказаного домоволодіння; стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію у розмірі 15 379 грн за зменшення його частини майна; зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок в стінці між кімнатами 3-4 та 3-1, 3-5 та 3-1 демонтувати двері разом з дверною коробкою та замурувати зазначений дверний прохід.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 червня 2024 року касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року передана для розгляду колегії суддів: Лідовцю Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкову І. Ю., Луспенику Д. Д. (касаційне провадження № 61-8992ск24).

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Лідовця Р. А. від 09 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

04 вересня 2024 року суддя Верховного Суду Гулейков І. Ю. заявив про самовідвід у справі з тих підстав, що він брав участь у розгляді вказаної справи у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, за наслідком якого Верховним Судом прийнято постанову від 07 квітня 2021 року (провадження № 61-1233св19).

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 вересня 2024 року заяву судді Верховного Суду Гулейкова І. Ю. про самовідвід задоволено.

Відведено суддю Верховного Суду Гулейкова І. Ю. за його заявою від участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виділення частини житлового будинку в натурі, припинення права спільної часткової власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про припинення спільної часткової власності, виділення в натурі приміщень житлового будинку, визнання права власності на частину житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 вересня 2024 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року визначено суддю-доповідача - Лідовця Р. А. та суддів, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що у даному випадку не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входить самочинне будівництво з огляду на те, що ним здійснені прибудови на АДРЕСА_1 на законній підставі, оскільки до набрання законної сили судовими рішеннями у справі № 2-2399/11 він був власником земельної ділянки та мав законне право проводити будівництво, а після втрати права власності на земельну ділянку не може оформити право власності на них відповідно до закону.

На думку заявника, суди не надали належної правової оцінки висновку судової будівельно-технічної експертизи від 24 квітня 2018 року № 805/04.18, яким визначений розмір часток співвласників та встановлена можливість поділу спірного будинку відповідно до часток. При цьому самовільно збудовані приміщення не повинні враховуватися під час поділу будинку.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21, що був застосований апеляційним судом в оскаржуваній постанові (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони у справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - 29/100 частин будинку згідно з договором дарування від 29 серпня 1975 року № 6022, ОСОБА_2 - 43/100 частин будинку на підставі договору дарування від 01 листопада 2005 року № 2-1234, ОСОБА_3 - 28/100 частин будинку відповідно до договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року.

У цих правовстановлюючих документах зазначено, що під час переходу права власності на частини будинку до його складу входили господарські споруди та огорожа. При цьому конкретні житлові та нежитлові приміщення за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визначені, жоден договір про їх визначення чи поділ між сторонами не укладено.

Відсутній такий договір і в матеріалах інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння. Зазначені обставини визнаються та не заперечуються учасниками справи.

Відповідно до матеріалів справи № 571 на домоволодіння АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа) рішенням виконкому Коростенської міської ради від 11 січня 1972 року № 16 затверджено акт конкретного користування домоволодінням АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_6 - 72/100 частини та ОСОБА_7 - 28/100 частин, які на сьогодні належить ОСОБА_3 та становлять квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно з висновками Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 02 жовтня 2015 року № 673 щодо технічної можливості поділу житлового будинку АДРЕСА_1 за технічними показниками його може бути поділено.

Відповідно до висновку експерта від 31 травня 2017 року № 713/16/439/17-25 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, виготовленого Житомирським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, з урахуванням правовстановлюючих документів, технічного паспорта на домоволодіння станом на 15 грудня 2015 року, результатів натурного обстеження 16 лютого 2017 року встановлено, що будинок поділено на три квартири: квартира АДРЕСА_3 , площею 45,9 кв. м, загальна площа - 113, 66 кв. м, житлова площа - 61,7 кв. м. Власником квартири АДРЕСА_4 ( ОСОБА_2 ) здійснено реконструкцію прибудови, здійснено прибудову, яка не внесена до технічного паспорта.

Ринкова вартість домоволодіння на час проведення експертизи становить 557 190 грн. Завдяки різниці у вартості окремих частин будинку, зокрема прибудови до основної частини будинку, площа приміщень, яка припадає на 29/100 частин ( ОСОБА_1 ) більша ніж площа приміщень, що складає 43/100 частини ( ОСОБА_2 ).

Частки співвласників не перераховувалися з 16 грудня 1971 року, незважаючи на зміни у складі і вартості домоволодіння. У період з 29 серпня 1975 року до 01 листопада 2005 року співвласниками проведені зміни у фактичному використанні.

ОСОБА_2 проведено реконструкцію належної йому частини будинку, чим внесено істотні зміни в розподіл часток, тому експертом запропоновано поділ домоволодіння відповідно до фактичного використання із визначенням ідеальних часток співвласників станом на 15 грудня 2005 року та визначено, що частка фактично належних приміщень та господарських споруд власника 43/100 частин складає 3178/10000, власника 28/100 частин складає 2440/10000 частин, 29/100 частин ( ОСОБА_1 ) складає 4382/10000 частин.

Оскільки виділення приміщень домоволодіння відповідно до часток станом на 16 грудня 1971 року є недоцільним, тому експертом запропоновано виділ часток відповідно до фактичного користування станом на 15 грудня 2005 року. Виділення у натурі частини, яка належить ОСОБА_1 відповідно до фактичного користування (приміщення 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6, сарай «В», туалет «Т-1», частина огорожі відповідно до технічного плану від 15 грудня 2005 року), можливе.

Висновки експертизи свідчать про те, що фактичні розміри приміщень, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_2 не відповідають їх розмірам, зазначеним в технічному паспорті та зазначеним у зустрічній позовній заяві. Так, відповідно до паспорта загальна площа квартири АДРЕСА_5 згідно з відомостями натурного обстеження її площа становить 39,76 кв. м та складається з п`яти приміщень (відхилення 8,86 кв. м).

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_5 пояснила, що початково спірне домоволодіння належало подружжю, яке його поділило. Дружина добудувала свою частку, що було документально оформлено та перераховано частки - 72/100 та 28/100 частин. У подальшому власниця 72/100 частин провела відчуження 29/100 частин ОСОБА_1 .

Після 1971 року розміри часток не перераховувалися, хоча ОСОБА_2 проводив перебудови приміщень. Виділяти частки, визначені станом на 1971 рік, є недоцільним. Розмір часток було розраховано з урахуванням їх вартості та площі.

Відповідно до висновку оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 квітня 2018 року № 805/04.18, виготовленого судовим експертом Горкушею М. Д. на замовлення ОСОБА_2 виділення приміщень спірного домоволодіння в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників та фактичного користування є неможливим.

Виділення у натурі частини спірного будинку з господарськими будівлями можливо з незначним відхиленням від розміру ідеальних часток, експертом визначено розміри компенсації, належної співвласнику, частка якого після поділу буде меншою від його ідеальної частки та вартість кожної частини домоволодіння після виділення.

Експерт зазначив, що вартість частки, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 відповідно до технічного паспорта від 15 грудня 2005 року, складає 43/100 ідеальних частини, та виділення у натурі її частини, відповідно до фактичного користування, технічно можливе, але розмір ідеальної частки при цьому буде значно більший зазначеного у правовстановлюючому документі.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено також у статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частиною третьою статті 364 ЦК України визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15 (провадження № 61-26178св18) від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20).

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (частка 29/100 частин будинку), ОСОБА_2 (частка 43/100 частин будинку) та ОСОБА_3 (частка 28/100 частин будинку) наявний спір щодо володіння і користування вказаним об`єктом нерухомості.

ОСОБА_2 проведено реконструкцію належної йому частини спірного будинку, чим внесено істотні зміни у розподіл часток.

Внаслідок самочинного будівництва в житловому будинку АДРЕСА_1 з 01 листопада 2005 року до 20 травня 2015 року збільшилася загальна площа квартири АДРЕСА_4 з 29,2 кв. м до 39,76 кв. м, тобто на 10,56 кв. м; житлова площа квартири АДРЕСА_4 з 11,7 кв. м до 20,70 кв. м; допоміжна площа з 17,5 кв. м до 19,6 кв. м. У цілому внаслідок самочинного будівництва загальна площа житлового будинку збільшилася зі 103,1 кв. м до 113,56 кв. м, житлова площа з 52,7 кв. м до 61,7 кв. м, також збільшилась кількість та призначення окремих приміщень у житловому будинку.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином, виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після введення самочинного будівництва до експлуатації та визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу висловлено Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу якого входять самочинно збудовані об`єкти, не може бути предметом виділу згідно з положеннями статей 364, 367 ЦК України.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується та вважає, що підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що ним здійснені прибудови на АДРЕСА_1 на законній підставі, є необґрунтованими, оскільки відповідно до рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 червня 2013 року у справі № 2-2399/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Коростенської міської ради Житомирської області, Відділу державного земельного кадастру, управління Держземагенства у Коростенському районі Житомирської області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання рішення Коростенської міської ради недійсним та його скасування, визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним та його скасування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, рішення Коростенської міської ради Житомирської області від 13 липня 2006 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадян міста» в частині передачі безкоштовно у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0639 га на АДРЕСА_1 було винесено з порушенням чинного законодавства і є незаконним, тому наявні підстави для визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі вказаного рішення.

Отже, відсутні правові підстави вважати законним проведення ОСОБА_2 будівництва, добудов, прибудов на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

При цьому відсутні підстави для відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21, оскільки заявник не наводить належних для цього підстав, а доводи про необхідність відступити від викладених у постанові висновків зводяться до неналежної, на його думку, оцінки судами обставин справи у конкретних справах.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень по суті спору.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець В. В. Пророк