ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/419/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта Іщука К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/21579/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року (ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 28 січня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 (далі позивачка, апелянтка), в інтересах якої діє адвокат Іщук Костянтин Валентинович, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач, який є колишнім чоловіком позивачки, зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак тривалий час у ній не проживає. Реєстрація відповідача за даною адресою зумовлює для позивача додаткові матеріальні затрати на оплату комунальних послуг, що негативно впливає на її фінансовий стан.

У зв`язку з наведеним позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходить за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Іщук Костянтин Валентинович, подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд дійшов помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а відсутність відповідача у вказаній квартирі із 2001 року не свідчать про його відмову від права власності на дану квартиру та не є підставами для припинення права власності на вказане житло.

Також, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поділ спільного майна подружжя проведено не було та докази щодо цього матеріали справи не містять.

На думку сторони апелянта, оскільки відсутні докази того, що квартира придбана спільною участю подружжя, коштами або працею, тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Скаржник вважає також, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим порушив частину 2 статті 264 ЦПК України, оскільки у даній справі відсутні будь-які заперечення зі сторони відповідача.

В зв`язку із викладеним, апелянт просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Іщук Костянтин Валентинович апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви викладені у ній.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 16 червня 1978 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2020 року у справі №607/28091/19.

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 червня 2007 року, виданого виконкомом Тернопільської міської ради вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, частка 1/1. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 04 квітня 2007 року №410.

Як вбачається із довідки ДП «Люкс-1» від 03 вересня 2024 року №546, у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані:

- ОСОБА_3 (власник) з 04 вересня 1985 року;

- ОСОБА_4 (колишній чоловік) з 04 вересня 1985 року;

- ОСОБА_6 (донька) з 04 вересня 1985 року;

- ОСОБА_7 (син) з 04 вересня 1985 року;

Як вбачається із актів обстеження умов фактичного проживання (або відсутність зареєстрованих осіб), складених комісією ПП «Люкс» (ДП «Люкс-1» ПП «Люкс) від 01 червня 2020 року, 02 травня 2023 року, 03 вересня 2024 року, у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 зареєстрований, але не проживає.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК України передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Статтями 60, 63, ч.1 ст.69 СК України (в редакції, чинній на момент набуття у власність квартири), передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини першої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , при цьому відповідач, який є колишнім чоловіком позивачки, зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак тривалий час у ній не проживає.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до спільного майна позивача та відповідача, оскільки набута ними, як подружжям, під час перебування у шлюбі у 2007 році, а тому в силу вимог частини першої статті 60 СК України, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Отже, зазначені позивачкою обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт незвернення ОСОБА_4 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року справа № 647/1683/15-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок місцевого суду, що у даній справі відсутні правові підстави для задоволення позову та визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта про те, що відсутні докази того, що квартира придбана спільною участю подружжя коштами або працею, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_3 , як титульний власник квартири АДРЕСА_1 зверталася органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг із заявою про зняття ОСОБА_4 із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), як це передбачено статтею 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 06 травня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак