Справа № 199/6216/24
(2/199/426/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

24.04.2025

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Запара О.В.,

за участі: прокурора Тешнер Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом прокурора заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області Любові КУНДИ в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Донецької області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор у поданому позові просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь Кальчицької сільської ради Донецької області (), земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2 га з кадастровим номером :04:000:1438 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області. Позов обґрунтований тим, що 25.03.2020 державним реєстратором Мангушської районної державної адміністрації Попруженком А.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №36123009 про право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1438, площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.

Підставою для внесення запису вказано наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 1206-СГ від 10.03.2020 «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».

Вказаним наказом начебто ОСОБА_1 надано з земель державної власності у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1438 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.

Під час опрацювання Лівобережною окружною прокуратурою офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua) щодо прийнятих цим органом наказів встановлено, що Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області не приймався наказ № 1206-СГ від 10.03.2020 «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» ОСОБА_1 », а за цим номером прийнято інший наказ - «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» та з іншою датою 03.03.2020.

Згідно з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 10-5-0.3-107/2-23 від 20.01.2023 встановлено, що наказ № 1206-СГ від 10.03.2020 щодо надання земельної ділянки :04:000:1438 Головним управлінням не приймався.

Окрім цього, Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області надано копію наказу №1206-СГ від 03.03.2020, але іншого змісту, а саме про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовного розміру 1,0000 га, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області за межами населених пунктів.

При цьому, під наказом № 1206-СГ від 10.03.2020 «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», копія якого міститься у реєстраційній справі, зазначені посада та прізвище підписанта «начальник Іван Якименко».

Наказ №1206-СГ від 03.03.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки підписано в.о. начальника Тетяною Підгорною з накладенням її особистого підпису.

Отже, зміст наказу № 1206-СГ від 03.03.2020 не відповідає змісту наказу з тим же номером, але іншою датою, що міститься в реєстраційній справі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:1438.

Крім цього, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №10-28-0.152-8694/2-23 від 17.08.2023, встановлено, що 03.03.2020 та 10.03.2020 обов`язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області виконувала Підгорна Т.О.

Отже, саме ОСОБА_3 мала повноваження на підписання наказів з питання розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення 03 березня та 10 березня 2020 року.

Одночасно було встановлено, що в провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_4 (колишнього начальника ГУ Держгеокаадстру в Донецькій області) до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішень суб`єкта владних повноважень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення.

Згідно рішення по вказаній судовій справі від 30.06.2020, судом при огляді наданих позивачем документів встановлено факт звільнення ОСОБА_4 з першого робочого дня, наступного за днем закінчення тимчасової непрацездатності тобто з 10.03.2020.

Отже, на переконання прокурора, підтверджується факт того, що наказ №1211-СГ від 10.03.2020, підписаний ОСОБА_4 , є підробленим, оскільки останній був звільнений з ГУ Держгеокадастру в Донецькій області з 10.03.2020 одразу після виходу на роботу після тимчасової непрацездатності.

Крім того, наказом від 10.01.2020 №20-то виконання обов`язків начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області з 10.01.2020 покладено на Підгорну Т.О.

Отже, ані 03 березня 2020 року, ані 10 березня 2020 року Якименко І.В. не мав повноважень на підписання наказу № 1206-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», яким ОСОБА_1 , нібито, надано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1438.

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 10-5-0.3-2136/2-23 від 26.09.2023, ОСОБА_1 звертався до Управління із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №4231-СГ від 03.09.2019 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.

Проте, наказ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_1 . Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області не приймався.

Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 10-5-0.62-2246/2-23 від 09.10.2023 всі документи, зокрема накази з питань розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення реєструються в автоматичному режимі в автоматизованій системі діловодства СЕД «ДОК ПРОФ», починаючи з 01.10.2019.

Водночас Головним управлінням зазначено, що за результатами державної експертизи технічного захисту інформації встановлено, що комплекс засобів захисту надійно забезпечує захист інформації, розміщеної у системі «СЕД «ДОК ПРОФ», тобто підстави вважати, що накази, надані Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області є недостовірними, відсутні.

Як зазначається прокурором при зверненні до суду з вказаним позовом, державою ніколи не приймалося рішення про відчуження земельної ділянки :04:000:1438, а остання вибула з державної власності поза її волею.

Процесуальні дії у справі:

- ухвалою Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2024 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову: накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 421784400:04:000:1438 площею 2,0000 га, що знаходиться на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області, та заборонено ОСОБА_1 розпоряджатись земельною ділянкою з кадастровим номером 421784400:04:000:1438 площею 2,0000 га, змінювати її цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання цієї земельної ділянки.

-ухвалою Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2024 р. відкрито провадження у цивільній справі;

-ухвалою Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24ю042025 р. підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

В силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, предметом спору є земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:1438, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області

25.03.2020 державним реєстратором Мангушської районної державної адміністрації Попруженком А.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №36123009 про право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1438, площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності..

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, підставою для внесення запису є наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №1206-СГ від 10.03.2020 «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення.

Вказаним наказом ОСОБА_1 передано з земель державної власності у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1438 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області.

Прокурором за наслідками опрацювання даних сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua) не встановлено наявність наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №1206-СГ від 10.03.2020 «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», на підставі якого відбулася реєстрація спірної земельної ділянки за відповідачем.

Крім того, за наслідками здійсненого прокурором запиту на адресу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, останні своїми листами № 10-5-0.3-107/2-23 від 20.01.2023 та №10-5-0.3-2136/2-23 від 26 вересня 2023 року повідомило, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1206-СГ, яким би надавалась у власність відповідачу спірна земельна ділянка, не приймався. Також у вказаній інформації вказано про те, що 29.08.2019 від відповідача надходило клопотання про надання спірної земельної ділянки у власність але надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою від 03.09.2019 за №4231.

До одного з вказаних листів ГУ Держгеокадастру у Донецькій області долучило копію фактично виданого наказу за №1206-СГ, який датований іншою датою - 03 березня 2020 року, має іншу назву - «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, а також інший зміст.

Зокрема, вказаним наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області відмовлено громадянці ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власніть земельної ділянки, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області площе 1 га. Викладені обставини підтверджуються копіями вказаних листів та наказів.

Судом встановлено, що видавцем та підписантом наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1206-СГ, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку, значиться начальник ГУ Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_5 . В той же час, відповідно до змісту листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №10-28-0.152-8694/2-23 від 17 серпня 2023 року, а також рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 р. (справа №200/318/20-а) обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 03 та 10 березня 2020 року виконувала Тетяна Підгорна - начальник Міськрайонного управління у Слов`янському районі та м. Слов`янську цього ж Головного управління, а ОСОБА_5 на той час вважався звільненим з 10 березня 2020 року. Отже, в останнього були відсутні повноваження на підписання наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1206-СГ.

Прокурором витребувано інформацію з Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 21.10.2024 №10-5-0.3-3421/2-24 щодо того, що 10.03.2020 накази з грифом «СГ» взагалі не реєструвалися в автоматизованій системі діловодства «ДОК ПРОФ», а наказ 1206-СГ приймався 03.03.2020 та має назву «Наказ про відмову у наданні дозволу ОСОБА_6 », тобто не стосується відповідача ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що Лівобережна окружна прокуратура Донецької області листами від 06 квітня 2023 року, 02.04.2024 зверталась до Кальчицької сільської ради Донецької області з повідомленням про виявлені вище обставини заволодіння спірною земельною ділянкою та необхідністю захисту інтересів держави у земельних правовідносинах, у відповідь на що Кальчицька сільська рада Донецької області своїми листами від 14 квітня 2023 року, 25.04.2024 повідомила, що діє не в повному обсязі, не спроможна розпоряджатись спірною земельною ділянкою, відсутня уповноважена особа, яка має право підпису та повноваження представляти інтереси сільської ради в суді, Кальчицькою сільською радою Донецької області заходи, спрямовані на витребування спірної земельної ділянки вживатись не будуть, планів на звернення до суду з цього приводу немає.

Викладені обставини підтверджуються копією переписки прокуратури з зазначеним органом місцевого самоврядування.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Конституцією України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок).

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Статтею 2 ЗК встановлено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

За змістом ст.ст. 81, 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 6, 7, 8 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст.186-1 цього Кодексу.

Згідно ст. 186-1 (ч.ч. 1, 4-6) ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Органи, зазначені в ч.1 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Нормою ч. 9 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

За змістом ст.ст. 125, 126 ЗК України, ст.ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки) підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 122 (ч. 4) ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

27 травня 2021 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким розділ Х Перехідні положення ЗК України доповнено п. 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім вичерпного переліку виключень,наведених у цьому ж пункті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл,селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Судом встановлено, що предметом спору є земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:1438, призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області.

На час вибуття земельної ділянки з державної власності 25.03.2020 уповноваженим на розпорядження нею органом було Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області (ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України у редакції на час спірних відносин).

Утім, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-ІХ (набрав чинності 27.05.2021) розділ X Перехідних положень Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, який передбачає, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім переліку встановлених земель.

Отже, починаючи з 27.05.2021 р., уповноваженим державою органом на розпорядження земельною ділянкою :04:000:1438 є відповідна сільська рада, на території якої перебуває земельна ділянка.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №710-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області» територія Малоянисольської сільської ради Нікольського району ввійшла до територіальної громади Кальчицької сільської ради Донецької області.

За змістом ст. 143 Конституції України, ст. 172 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності.

За змістом ст. 13 Конституції України, ст.ст. 80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

За змістом ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 12 ЗК України до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

За змістом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 153 ЗК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положеннями ст. 12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Положеннями ст. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

В свою чергу, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення.

За змістом ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Одним із джерел доказів є письмові докази.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд дійшов до наступного висновку.

Так, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду встановити дійсного власника такого майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст. 387 ЦК України.

Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року.

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним).

Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду підтверджено всі заявлені прокурором фактичні обставини, обов`язкові для встановлення і доведення для можливості задоволення заявлених віндикаційних позовних вимог.

Зокрема, підтверджено належність спірної земельної ділянки державі до формування як окремого об`єкту цивільних прав, а на момент розгляду справи внаслідок змін у законодавстві позивачу, який є органом місцевого самоврядування.

Також підтверджено здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1206-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без змін цільового призначення», який (наказ) такого змісту та правових наслідків фактично не приймався і не видавався.

Останнє, в свою чергу, свідчить, що хоча наразі за відповідачем у зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку, однак з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи відповідач не може вважатись правомірним власником/володільцем такої земельної ділянки.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного власника (спочатку держави, а тепер і органу місцевого самоврядування) поза його волею, суд дійшов висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже й про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду прокурором сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3028, 00 грн. та заяви про забезпечення позову в розмірі 1514,00 грн., тобто усього сплачено судового збору в розмірі 4542,00 грн.

Отже, оскільки позов задоволений повністю, 4542,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури.

Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264 - 265, 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов прокурора заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області Любові Кунди в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Донецької області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки задовольнити повністю.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Кальчицької сільської ради Донецької області, , земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,0000 га з кадастровим номером :04:000:1438 для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Донецької обласної прокуратури, , судові витрати, пов`язані за сплатою судового збору, в сумі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн.

Дата складення повного судового рішення 05.05.2025 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї