Номер провадження: 22-ц/813/2581/25
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Вадовської Л.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

22.06.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «АНСУ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №5927422 від 19.12.2007 року в розмірі 8 301,65 доларів США та судового збору.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 19.12.2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», правонаступником якого є ТОВ «АНСУ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5927422, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 10 498,00 доларів США, а відповідач зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені кредитним договором. Відповідно до п.1.3 кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами була встановлена на рівні 11,50 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем за Кредитним договором, 19.12.2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 5962191. Банк виконав свої обов`язки за кредитним договором належним чином, що підтверджується доданою копією меморіального ордеру № 1000 від 19.12.2007 року.

В порушення умов договору відповідачі не сплачували заборгованість за кредитом, в результаті чого у відповідачів станом на 25.07.2013 року виникла заборгованість у розмірі 8 301,65 доларів США.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2016 року позов ТОВ «АНСУ» було задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНСУ» суму заборгованості за кредитним договором №5927422 від 19.12.2007 року у розмірі 8 301,65 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.01.2016 року складало 196 267,28 грн

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНСУ судовий збір, по 890,30 грн. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі по 91,04 грн. з кожного (т.1, а.с.86-87).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.09.2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 14.01.2016 року було відмовлено (т.2, а.с.46).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом матеріального і процесуального права (т.2, а.с.51-54).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АНСУ» просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.77-78).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, що стосується вимоги апелянта про скасування заочного рішення суду першої інстанції як незаконного та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то колегія суддів зазначає, що у відповідності до вимог, передбачених ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на вчинення таких дій.

Що стосується суті ухваленого судового рішення, колегія суддів зазначає, що ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту разом з нарахованими відсотками, передбаченими Кредитним договором, а тому ці грошові кошти підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що 19.12.2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі ПАТ «ПУМБ») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 5927422 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого ЗАТ «ПУМБ» надав відповідачу кредит у розмірі 10 498,00 доларів США, а відповідач зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит на користь ЗАТ «ПУМБ» в порядку та у строки, обумовлені вищевказаним Кредитним договором (т.1, а.с.7-12).

Крім того, 19 грудня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем за Кредитним договором між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 5962191.

ЗАТ «ПУМБ» виконав свої обов`язки за Кредитним договором належним чином, що підтверджується доданою до справи копією меморіального ордеру № 1000 від 19.12.2007 року (т.1, а.с.21).

В подальшому, а саме 16 липня 2013 року між ПАТ «ПУМБ», який був правонаступником ЗАТ «ПУМБ» ,та ТОВ «АНСУ» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір відступлення права вимоги № 1034/44, згідно договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №5927422 від 19.12.2007 року, що був укладений між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 (т.1, а.с.36-46).

У зв`язку з цим, та у зв`язку з виниклою кредитною заборгованістю, 22.05.2015 року ТОВ «АНСУ» направило відповідачам повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором разом з вимогою про дострокове повернення кредиту, з посиланням на те, що відповідачі належним чином не здійснюють оплату нарахованих процентів та комісії, які були встановлені Кредитним договором, в результаті чого станом на 25.07.2013 року вони мають прострочену заборгованість в розмірі 8 301,65 доларів США (т.1, а.с.27, 28).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «АНСУ» зазначило, що заборгованість відповідачів складається із заборгованості за кредитом, в сумі 6834,54 доларів США, та заборгованості по процентам за користуванням кредитом, в сумі 1467,11 доларів США, а всього в сумі 8 301, 65 грн.

Таким чином, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі істотно порушили норми Закону та умови Кредитного договору № 5927422 від 19.12.2007 року та договору поруки, не виконавши взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту разом з нарахованими відсотками, передбаченими Кредитним договором, а тому ці грошові кошти, що станом на день винесення оскаржуваного судового рішення складають 8 301 доларів США 65 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 14.01.2016 року становить 196 267,28 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, так як згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 629 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, відповідно до п.1.3. Договору поруки у разі порушення боржником зобов`язання, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо, так як за змістом ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, а в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, то відповідно до ст. 554 ЦК України боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Що стосується доводів апелянта про те, що на час укладення оскаржуваного судового рішення, він перебував в Одеському СІЗО (т.2, а.с.6, 61), то колегія суддів зазначає, що дані обставини не позбавляли його права приймати участь у справі, тим більше, що його колишня дружина, поручитель і відповідач по справі ОСОБА_2 була належним чином повідомленою про час і місце судового засідання. Також відповідач ОСОБА_1 був повідомлений про час і місце судового засідання, в порядку ст. 31 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, оскільки не повідомив суд про зміну свого місця перебування (т.1, а.с. 65).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 був звільнений із зали суду 13.05.2017 року, та протягом 7 років з часу звільнення із-під варти, не цікавився ні своїми кредитними обов`язками за Кредитним договором, в якому він є позичальником, ні результатами розгляду даної справи (т.1, а.с.7, т.2, а.с. 6).

У зв`язку з цим, апеляційний суд зазначає, що виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (Справа «Юніон Аліментаріа проти Іспанії»).

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що оскаржуване судове рішення було ухвалено більше 9 років тому назад, стягнення грошових коштів по кредитному договору було солідарним і матеріали справи не мають доказів про виконання чи невиконання вказаного судового рішення на теперішній час.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення прийнято у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368. п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦГ1К України апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили і дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.05.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева