Єдиний унікальний номер 725/6719/24
Номер провадження 2/725/1303/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Войтуна О.Б.,

за участю секретаря: Сумарюк М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 інтереси якого представляє ОСОБА_2 до комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до КП «Чернівецьке тролейбусне управління» про відшкодування шкоди, в обґрунтування якого посилався на те, що 20 червня 2023 року з його особистого рахунку п/р НОМЕР_1 у AT КБ «ПРИВАТБАНК» було списано кошти у сумі 635,30 грн.. 28 червня 2023 року він звернувся до банку і отримав пояснення, що вищезазначена сума коштів була списана на підставі постанови №00781 від 9 березня 2023 року за виконавчим провадженням ВП №71822387.

В подальшому він оскаржив зазначену постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.04.2024 року у позові було відмовлено. Натомість постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2024 року рішення скасовано та визнано постанову про притягнення до адміністративної відповідальності №00781 від 09.03.2023 року протиправною та скасовано.

Вважає, що у зв`язку із скасуванням судом незаконної постанови №00781 за якою відкрито виконавче провадження та списано кошти з рахунку позивача, а також у зв`язку незаконними діями відповідача під час складання постанови №00781, йому було завдано матеріальну та моральну шкоду.

Підставою для відшкодування шкоди вважає скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності й закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі викладеного з посиланням на норми матеріального та процесуального права просив, суд стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у вигляді штрафу в розмірі 400 грн., мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 195 грн. 30 коп., виконавчого збору у розмірі 40 грн., комісію за перерахування судового збору у розмірі 10 грн. 74 коп. та 15 000 грн. моральної шкоди.

Представником відповідача було надано відзив на позов, згідно якого просили відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що постанову про притягнення до адміністративної відповідальності було скасовано не у зв`язку із відсутністю складу події і складу правопорушення, а тому вважати, що дії посадової особи були незаконними підстав немає. Також позивачем не доведено доказами, що прямо чи опосередковано підтверджувало заподіяння позивачу душевних та тілесних страждань, або дає можливість оцінити ступінь порушення його нормального способу життя.

Позивачем надано відповідь на відзив, згідно якого вважає доводи відповідача безпідставними, оскільки Сьомим апеляційним судом було зазначено про наявність можливих ознак наявності складу правопорушення, відтак вчинення правопорушення не було встановленим. Разом з тим апеляційним судом було чітко встановлено протиправність винесеної відповідачем постанови, як наслідок вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому завдану шкоду.

Ухвалою суду від 30.10.2024 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки позивачем ставились вимоги про стягнення в тому числі коштів які були стягнуті в рамках виконавчого провадження, а отже прийняте рішення може вплинути на права та обов`язки Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Представником відповідача подано додаткові пояснення з приводу позову, згідно яких звертала увагу, що позивачем при оскарженні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, як на підтвердження факту оплати було долучено разовий квиток серії ДГЧД35 №034812, однак зазначений квиток був реалізований на лінії лише у травні 2023 року тоді як позивача було притягнуто до відповідальності 09 березня 2023 року.

А отже зазначене спростовує доводи позивача про відсутність складу адміністративного правопорушення, що також зафіксовано у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі №600/4400/23-а.

В судове засідання позивач не прибув. Від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув та жодних пояснень з приводу позову суду не надав.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

09.03.2023 року у м. Чернівці інспектором КПП ЧТУ Юхта С.А. було винесено постанову №000781 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 135 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 грн. (а.с.11).

17.05.2023 року заступником начальника Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження №71822387 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 400 грн. на підставі постанови №000781 від 09.03.2023 року (а.с.12).

Також постановами від 17.05.2023 року в рамках виконавчого провадження визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 195 грн. 30 коп. та 40 грн. виконавчого збору (а.с.15-16).

20.06.2023 року кошти в розмірі 635 грн. 30 коп. було стягнуто з ОСОБА_1 (а.с.10).

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду №600/4400/23-а від 14.05.2024 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.04.2024 року, яким відмовлено у задоволенні позову про скасування постанови №000781 від 09.03.2023 року. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову №000781 від 09.03.2023 р. в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 135 КУпАП і провадження закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. У задоволенні іншої частини позову відмовлено (а.с.13-14).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Як встановлено зі змісту постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду №600/4400/23-а провадження по справі було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до наведеної вище статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Отже апеляційний у мотивувальній частині постанови зазначив, що доводи позивача про відсутність події і складу адміністративного правопорушення колегія суддів не прийняла до уваги через наявність достатніх ознак їх наявності (складу правопорушення).

Таким чином закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків накладення адміністративного стягнення не можна ототожнювати із закриттям провадження у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В даному конкретному випадку постанова була скасована внаслідок не дотримання інспектором КПП ЧТУ процедури оформлення матеріалів (не складено було протокол) та зазначення на бланку постанови частини 2 ст. 135 КУпАП, а не відсутністю події і складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 безквитковий проїзд у міському транспорті.

Отже підстав вважати, що ОСОБА_1 зазнав матеріальної та моральної шкоди саме внаслідок вини відповідача, суд не має.

Разом з тим з позивача було стягнуто грошові кошти за постановою яку в подальшому було скасовано, а отже вони підлягають поверненню.

Однак повернення таких коштів проводиться відповідно до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затвердженого Наказом Міністерства фінансів №787 від 03.09.2013 року (зі змінами), а саме відповідно до п. 5 розділу І у разі скасування у судовому порядку рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про накладання на платника грошового стягнення за адміністративні правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України (крім порушення податкових та митних правил), яке було перераховано до відповідного бюджету органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем у порядку виконавчого провадження за виконавчим документом, визначеним Законом України «Про виконавче провадження», такі кошти повертаються платнику за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, на підставі поданої ним заяви.

Таким чином вважати такі кошти матеріальною шкодою підстав немає.

Щодо стягнення матеріальної шкоди у вигляді комісії за перерахування судового збору в сумі 10 грн. 74 коп., суд звертає увагу, що банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

З огляду на викладене, а також те, що комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги немає підстав вважати її матеріальною шкодою.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Крім того обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись, ст.ст. 4-6, 76-81, 95, 247, 258-259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 інтереси якого представляє ОСОБА_2 до комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун