КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/5574/24

номер провадження: 22-ц/824/5689/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коркішка Олександра Володимировича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у складі судді Шролик І.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», про усунення перешкод у користуванні кухнею, шляхом приведення її до первісного стану та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», про усунення перешкод у користуванні кухнею, шляхом приведення її до первісного стану та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка мешкає в кімнаті АДРЕСА_1 на підставі ордеру, виданого Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією (далі - Оболонська РДА) на ім`я ОСОБА_6 , як учаснику бойових дій на жиле приміщення від 02 грудня 2019 року. Квартира АДРЕСА_2 складається з шести кімнат, загальною площею 138,4 кв.м, житловою площею 89,2 кв.м.

Зазначала, що разом із нею в квартирі АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_4 , яка є власником кімнат АДРЕСА_3 , розмір частки становить 33/100; ОСОБА_5 - власник кімнати АДРЕСА_4 , розмір частки становить 21/100, а кімнати АДРЕСА_5 перебувають у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розмір частки становить 33/100. Також вказувала, що у спільному користуванні усіх мешканців перебуває кухня, загальною площею 16,7 кв.м, яка є місцем загального користування.

Стверджувала, що у грудні 2023 року до неї звернувся відповідач ОСОБА_2 про звільнення частини приміщення кухні, аргументуючи новим технічним паспортом на квартиру, виготовленим БТІ у вересні 2023 року, згідно якого приміщення кухні розподілено на зони користування між усіма власниками та користувачами. Вказувала, що 12 лютого 2024 року, повернувшись з роботи вона виявила, що відповідачі у справі самовільно звільнили частину приміщення кухні від її речей, переставили холодильник, мийку, стіл та електричну плиту. На її вимогу повернути усі речі на свої місця відповідачі відмовилися, посилаючись на технічний паспорт, який зроблений за їх замовленням, зі слів інженера, з урахуванням частки кожного співвласника у володінні майном. Позивачка викликала працівників поліції.

Також позивачка вказувала, що незаконними діями відповідачів їй чиняться перешкоди у користуванні загальним простором кухні, а тому в неї виникли додаткові незручності, вона має змінювати свої звички, відчула занепокоєння та стрес. Відповідачі демонтували та переставили частину її речей та меблів, зменшивши використаний раніше нею простір. Зазначала, що такими діями відповідачів їй завдано моральних страждань і розмір моральної шкоди становить у сумі 400 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні кухнею в квартирі АДРЕСА_6 , шляхом приведення кухні до первісного стану, який вона мала до її демонтажу 12 лютого 2024 року;

стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 400 000 грн 00 коп.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні кухнею. Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги зводяться до незгоди із розташуванням її меблів та побутової техніки у приміщенні кухні, яка є місцем загального користування, після її пересування меблів іншими співвласниками, що завдає їй незручності, проте цих обставин позивачкою також не доведено. Суд зазначив, що ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог про встановлення порядку користування місцем загального користування, як і не заявлено вимог про виділення певної площі для користуванням спірним приміщенням - кухнею, яка перебуває у спільному користуванні усіх членів, що проживають в квартирі АДРЕСА_2 , які є співвласниками та користувачами. Враховуючи те, що суд розглядає питання лише в межах заявлених вимог, тому відсутні підстави для розподілу місця загального користування - кухні між сторонами, які проживають в квартирі і користуються кухнею.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов висновку що вони не піддягають задоволенню з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Коркішко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, згідно з яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неправильність встановлення обставин у справі, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що разом з позовною заявою позивачкою було подано фотографії кухні, як місця загального користування, а саме, до демонтажу 12 лютого 2024 року та після демонтажу. Однак вказані докази судом не досліджувались.

Крім того, звертає увагу на те, що разом з позовною заявою позивачкою подано копії двох заяв до Оболонського управління поліції, які підтверджують факт виклику працівників поліції після виявлення ОСОБА_1 демонтажу відповідачами її місця на загальній кухні та копію звернення ОСОБА_1 до Оболонської РДА з приводу такого демонтажу. Вказані докази, на думку скаржника, свідчать про факт самовільного демонтажу 12 лютого 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а саме, відбили дві облицювальні плитки з робочої стінки, відклеїли і викинули дві самоклейкі декоративні панелі, від`єднали і переставили мийку.

Вказує, що підставою для поділу кухні може бути лише домовленість, відповідний закон або рішення суду, але жодним чином не технічний паспорт, на який посилались відповідачі при здійсненні протиправного демонтажу частини кухні, якою користувалась ОСОБА_1 за попередньою домовленістю.

Зазначає, що судом першої інстанції також не було враховано, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 щодо демонтажу частини кухні, яку позивачка займала відповідно до досягнутої домовленості, без її відому і під час того коли вона була відсутня, позивачці було завдано значних побутових незручностей, через які вона була змушена змінювати свій розпорядок дня та життєві звички, відчувала занепокоєння, розчарування, відчуття несправедливості, що викликало у неї стрес.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 15 ЦК Українивстановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст.16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2024 року у справі № 161/16771/23 (провадження № 61-6906св24).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордеру №010734 серії Б, виданого 02 грудня 2019 року на виконання розпорядження Оболонської РДА, ОСОБА_6 на сім`ю з двох осіб надано право на проживання в кімнаті АДРЕСА_7 .

На підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 02 травня 2019 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 купила кімнати АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 , що разом становлять 46,10 кв.м, загальної площі, житлової площі 29,8 кв.м, й складають 33/100 частки всієї квартири.

Згідно з даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та свідоцтва про право власності від 14 липня 2011 року, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками кімнат АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 у квартирі АДРЕСА_6 , розмір частки кожного становить по 33/200.

Також встановлено, що на підставі договору дарування кімнати від 23 грудня 2021 року ОСОБА_5 є власником кімнати № НОМЕР_1 , загальною площею 28,48 кв.м, житловою площею 18,40 кв.м, розмір частки у квартирі АДРЕСА_6 становить 21/100.

Тобто квартира АДРЕСА_6 належить сторонами на праві спільної часткової власності.

З наявного у справі технічного паспорта, який виготовлений 25 вересня 2023 року Київським міським Бюро технічної інвентаризації на замовлення співвласників, вбачається, що квартира АДРЕСА_2 складається з шести кімнат, загальною площею 138,4 кв.м, житловою площею 89,2 кв.м. Приміщення кухні на плані позначено №4, загальною площею 16,7 кв.м, поділено на зони користування за кожним із співвласників кімнат В-1 - відноситься до кімнати №9, В-2 - відноситься до кімнат АДРЕСА_8 , АДРЕСА_2 , В-3 - відноситься до кімнат АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12 відноситься до кімнати АДРЕСА_13 (а.с.49-53, т.2).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.356 ЦК України, визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Згідно з ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

При цьому встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 526/2101/15-ц.

Так, за змістом ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

За загальним правилом власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні кухнею в квартирі АДРЕСА_6 , шляхом приведення кухні до первісного стану, який вона мала до її демонтажу 12 лютого 2024 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідачі у справі самовільно звільнили частину приміщення кухні від її речей, переставили холодильник, мийку, стіл та електричну плиту.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору за власною ініціативою, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які підписали присягу свідка та були попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань на підставі ст.ст. 384, 385 КК України (а.с.91-93, т.1).

Так, свідок ОСОБА_8 , яка є сусідкою з кімнати АДРЕСА_14 , пояснила, що часто ввечері приходить до сторін, бачила на кухні ОСОБА_1 , яка готує їжу, вільно користується своїм майном та меблями. Перешкод їй ніхто з мешканців не чинить. Знає, що позивачка займає найменшу кімнату в квартирі, але її речі займають багато місця на кухні, деякі речі для зручності власники тримають у кімнатах.

Свідок ОСОБА_9 , який є сусідом з квартири АДРЕСА_14 , пояснив, що конфлікт виник з приводу не бажання мирно вирішувати спірні питання. Бачив, що за планом БТІ зазначено місце хто і де має займати. Іноді приходив на кухню, перешкод не бачив. Зазначив, що не ставлять пральну машину на кухні інші власники. Бачив, як приїздила поліція, вважає усе має бути пропорційно площі кімнат, як в їх квартирі.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з грудня 2019 року вона не проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , так як між сусідами постійно виникали сварки. ОСОБА_4 придбала кімнати № НОМЕР_1 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_2 , були наміри про перепланування. Мати їй подзвонила 12 лютого 2024 року, що її речі переставили. Вона приїхала з чоловіком, виникла конфліктна ситуація із сусідами. Вважає, що мати може займати місце на кухні, яке займала за усною домовленістю раніше з попередніми власниками.

Також у суді першої інстанції свідки надали пояснення, що позивачка ОСОБА_1 користується приміщенням кухні, ніхто їй не заважає.

Що стосується доданих позивачкою до позовної заяви фотографій, на яких зображено інтер`єр кухні в жилому приміщенні, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги, оскільки вони не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог, так як з них неможливо ідентифікувати, що на них зображена саме та кухня, яка є предметом спору, а не в іншому приміщенні, кому належать речі та коли були зроблені фотографії (до демонтажу 12 лютого 2024 року чи після).

Також колегія суддів вважає, що надані позивачкою копії заяв до Оболонського управління поліції та до Оболонської РДА, не підтверджують той факт, що відповідачі у справі самовільно звільнили частину приміщення кухні від речей позивачки, переставивши холодильник, мийку, стіл та електричну плиту, оскільки вказані заяви складені самою позивачкою та беззаперечно можуть доводити лише факт виклику нею працівників поліції і звернення до органу місцевої влади. Проте позивачкою не надано доказів, що за результатами таких її звернень, компетентними органами було встановлено факт порушення відповідачами її житлових прав на вільне користування кухнею у квартирі АДРЕСА_6 або ж ініційоване відповідне розслідування з цього питання.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє посилання скаржника в апеляційній скарзі на вказані вище фото та заяви позивачки до Оболонського управління поліції і Оболонської РДА.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що відповідачі чинять позивачці перешкоди у вільному користування кухнею в квартирі АДРЕСА_6 , а саме, що вони самовільно звільнили частину приміщення кухні від її речей, пересунули холодильник, мийку, стіл та електричну плиту, позивачка суду не надала.

Не встановлено таких обставин і під час апеляційного розгляду справи,а за змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України доказування та, відповідно, рішення суду, не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, судом першої інстанції правильно враховано, що позовні вимоги ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди із розташуванням її меблів та побутової техніки у приміщенні кухні, яка є місцем загального користування, після її переставлення меблів іншими співвласниками.

Сама позивачка не заперечувала можливість користування приміщенням кухні, власною побутовою технікою та меблями, але це їй завдає незручності після зменшення місця, на якому вона розташована - на 1,20 кв.м.

Проте позовних вимог про встановлення порядку користування місцем загального користування та про виділення певної площі для користуванням спірною кухнею, що перебуває у спільному користуванні усіх членів, що проживають в квартирі АДРЕСА_2 , які є співвласниками та користувачами, позивачка ОСОБА_1 не заявила.

Враховуючи те, що за встановленим у ст. 13 ЦПК України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд першої інстанції правомірно не досліджував та не вирішував питання щодо розподілу місця загального користування (кухні) між сторонами, які проживають в квартирі і користуються цим приміщенням.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, та приймаючи до уваги релевантні норми матеріального права та усталеної практики Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні кухнею шляхом приведення її до первісного стану з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

На обґрунтування позову в частині стягнення з відповідачів на свою користь моральної шкоди у розмірі 400 000 грн 00 коп., позивачка посилалась на те, що незаконними діями відповідачів їй чиняться перешкоди у користуванні загальним простором - кухні, а тому в неї виникли додаткові незручності, вона має змінювати свої звички, відчула занепокоєння та стрес. Також відповідачі демонтували та переставили частину її речей та меблів, зменшивши використаний раніше нею простір. Вказувала, що такими діями відповідачів їй завдано моральних страждань.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачці.

Враховуючи, що в даному випадку в діях відповідачів судом не встановлено протиправності поведінки та причинно-наслідкового зв`язку між їх протиправною поведінкою та можливою нематеріальною шкодою позивачці, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди.

Отже, установивши вказані вище обставини, та приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи судом не встановлено та позивачкою не доведено протиправність дій відповідачів, внаслідок яких їй завдано моральну шкоду, а також те, що позивачкою не доведено, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні її майном, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та недоведеними.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коркішка Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: