УХВАЛА

05 травня 2025 року

м. Київ

справа № 149/3652/23

провадження № 61-5093ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :05:002:0097, що знаходяться по АДРЕСА_1

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якій вона просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в тому числі житловий будинок загальною площею 132,6 кв. м, житловою площею 56,9 кв. м, літ. «А», ґанок, погріб літ. «П/А», мансарда літ. «М/А», сарай з гаражем літ. «Б», убиральня літ. «В», огорожа № 1, хвіртка № 2 ворота № 3 та криниця № 4 який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :05:002:0097, що розташовані в АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1 300,30 грн. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 132,6 кв. м, житловою площею 56,9 кв. м: житловий будинок літ. «А», ґанок, погріб літ. «П/А», мансарда літ. «М/А», сарай з гаражем літ. «Б», убиральня літ. «В», огорожа № 1, хвіртка № 2 ворота № 3 та криниця № 4 який знаходиться по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 2 600,60 грн, а також судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 5 851,35 грн.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 . Звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати та ухвалити залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. Заявник не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/505/17-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та постанову Верховного Суду України від 25 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Заявник не зазначив які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у ній викладено та які не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові.

Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтею 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков