Справа № 185/4852/25
Провадження 2/185/4759/25
У Х В А Л А

06 травня 2025 року м. Павлоград

Суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бабій С.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

01.05.2025 р. поштовим відправленням 511, надісланим через АТ «Укрпошта», позивач направив до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву, в якій просить: визнати за позивачем право власності на «з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою.: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .», та земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 справа передана 06.05.2025 судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Бабію С.О.

Вивчивши позовну заяву, враховуючи її зміст та додатки, доходжу висновку, що позовна заява не відповідає вимогам, встановленим статтею 175 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема,ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі); зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи . Вказані вимоги ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем не дотримано.

Позовна заява містить вимогу про визнання права власності на нерухоме майно, включаючи земельну ділянку, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України є позовом майнового характеру, ціна якого визначається вартістю майна. Однак позивач зазначає, що «позов немайнового характеру», і не надає розрахунку вартості нерухомого майна та земельної ділянки, що суперечить вимогам частини 3 статті 175 та статті 176 ЦПК України.

Крім того, позивач не вказав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені або очікуються у зв`язку з розглядом справи, що не відповідає пункту 9 частини 3 статті 175 ЦПК України. Також у позовній заяві не зазначено, чи є у позивача або іншої особи оригінали письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, що суперечить пункту 8 частини 3 статті 175 ЦПК України.

За нормами ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи письмового оригіналу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Позивач указав ОСОБА_2 як відповідача, зазначивши її дату народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та останню відому адресу проживання ( АДРЕСА_2 ). Проте не вказано серію та номер паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), що може ускладнити ідентифікацію відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява має містити повне найменування відповідача, включаючи відомості, які забезпечують однозначну ідентифікацію особи. Хоча позивач зазначив, що паспортні дані та РНОКПП відповідача йому невідомі, він не обґрунтував неможливість їх отримання, що є недоліком позовної заяви.

У пункті 1 прохальної частини позовної заяви позивач просить визнати право власності «на з господарськими будівлями та спорудами», без чіткого зазначення, що йдеться про житловий будинок. Хоча з контексту позову та додатків (зокрема, свідоцтва про право власності від 04.03.1991) зрозуміло, що спірним об`єктом є житловий будинок із господарськими будівлями, таке формулювання створює неоднозначність щодо предмета позову. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, зміст позовних вимог має бути чітким і конкретним, щоб суд міг однозначно визначити, які права позивач просить захистити. Нечіткість у формулюванні позовної вимоги є недоліком, який потребує усунення.

У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 N 2 суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закони». Застосування цього принципу судом не є безмежним. Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

Принцип «суд знає закони», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі № 278/2111/23 (провадження № 61-5586 св 24).

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Так, закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною. (Постанова ВП ВС від 26.09.2024 №990/220/24)

Від змісту позовних вимог залежить і позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, для реалізації якого має бути обізнаний з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Тому позивач зобов`язаний виконувати вимоги щодо дотримання процесуального порядку форми та змісту позовної заяви.

Позивач вказує ОСОБА_2 як єдиного відповідача, не залучивши до участі у справі інших спадкоємців ОСОБА_3 , які, за даними постанови нотаріуса від 27.04.2024, подали заяви про прийняття спадщини. Відповідно до змісту даної постанови, до спадкоємців належать:

ОСОБА_4 , спадкоємець за заповітом від 01.12.2022, посвідченим секретарем виконкому Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (реєстр № 250), заява про прийняття спадщини зареєстрована 08.02.2024 у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 74.

ОСОБА_5 , син спадкодавця, 1959 р.н., заява про прийняття спадщини від 14.02.2024, зареєстрована у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 86. Як особа, непрацездатна за віком на момент смерті спадкодавця (64 роки), він має право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України (ЦК України).

ОСОБА_6 , син спадкодавця, 1963 р.н., заява про прийняття спадщини від 19.03.2024, зареєстрована у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 149. Як особа, непрацездатна за віком на момент смерті спадкодавця (60 років), він також має право на обов`язкову частку у спадщині.

Ці особи є заінтересованими у спірних правовідносинах, оскільки їхні права на спадщину (за заповітом або законом) можуть бути порушені в разі задоволення позову про визнання права власності за ОСОБА_1 на весь спадковий комплекс, що включає житловий будинок і земельну ділянку. Позивач, спираючись на заповіт від 20.01.2022, вважає, що має право на все майно спадкодавця, при тому, що наявність заповіту від 01.12.2022 на користь ОСОБА_4 може свідчити про часткове скасування попереднього заповіту (ст. 1234 ЦК України), що потребує судового з`ясування.

Право на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як непрацездатних утриманців або членів сім`ї спадкодавця, може випливати із ст. 1241 ЦК України. Відповідно до ст. 49 ЦПК України, особи, у яких є процесуальна заінтересованість у результаті розгляду справи, мають бути залучені до справи як відповідачі або треті особи. Позов про визнання права власності на спадкове майно зачіпає права всіх спадкоємців, оскільки задоволення вимог позивача виключатиме їхні права на це майно. Згідно з принципом диспозитивності, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, позивач має право самостійно визначати відповідача, виходячи зі свого суб`єктивного уявлення про особу, яка порушила, не визнала чи оспорила його права (ст. 4 ЦПК України). ОСОБА_2 може бути належним відповідачем, оскільки її право на обов`язкову частку у спадщині може вступати в суперечність вимогами позивача про визнання за ним право власності на спірне майно. Однак позивач не обґрунтував, чому інші спадкоємці не залучені до справи, що є недоліком позовної заяви. Верховний Суд у низці рішень роз`яснив правові наслідки неповного залучення заінтересованих осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц зазначено, що позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки. Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. При цьому, «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.»

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відтак, суд вказує на необхідність уточнення складу сторін на етапі прийняття позовної заяви, щоб забезпечити повноту та об`єктивність розгляду.

У постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 359/861/19 підкреслено, що « з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.»

Аналогічно, у постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18 Верховний Суд указав, що «Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).»

У даній справі позивач не визначає ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як відповідачів або третіх осіб, хоча їхні права на спадщину, підтверджені заявами про прийняття спадщини та статусом спадкоємців за заповітом або законом, можуть бути порушені в разі задоволення позову.

Позивач зазначає у прохальній частині, що спадкування здійснюється «за законом», хоча його вимоги ґрунтуються на заповіті від 20.01.2022. Це не є прямим порушенням ч. 3 ст. 175 ЦПК України, але може свідчити про неточність у формулюванні позовних вимог, що потребує уточнення. Крім того, позивач подав клопотання про витребування спадкової справи та інших документів, що вказує на його намір отримати повну інформацію про спадкоємців і правовстановлюючі документи, але не звільняє його від обов`язку вказати всіх заінтересованих осіб у позовній заяві. При цьому, в порушення вимог ст.84 ЦПК України, позивач не зазначає у відповідних заявах про витребування доказів причини, які зумовили неможливість самостійно надати відповідні докази (відмова у їх наданні на запит позивача, тощо).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони чи обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух; право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави, що відображено у п. 37 рішення у справі «Мушта проти України», заява № 8863/06, п.38 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, п.230 рішення у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06, п.53 рішення у справі «Круз проти Польщі», (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, п.44 рішення у справі («Осман проти Сполученого Королівства» («Osman v. theUnitedKingdom»), заява №23452/94, п.85 рішення у справі «Луордо проти Італії» («LUORDO v. ITALY»), заява № 32190/96).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на вищевикладене, оскільки позовна заява не відповідає вимогам, встановленим ст. 175 ЦПК України, вважаю за необхідне на підставі ч. 1 ст. 185 ЦПК України залишити її без руху, запропонувавши позивачу протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали усунути вищезазначені недоліки та привести позовну заяву у відповідність до чинного законодавства.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 175-177, 185 ЦПК України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно залишити без руху, надавши позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків, а саме:

Надати розрахунок ціни позову, визначивши вартість житлового будинку із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,25 га (кадастровий номер :02:001:0430), на основі ринкової оцінки, даних технічної інвентаризації або інших обґрунтованих джерел.

Уточнити відомості про відповідача ОСОБА_2 , зокрема вказати серію та номер паспорта або РНОКПП.

Надати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, включаючи суму сплаченого судового збору та інші очікувані витрати у зв`язку з розглядом справи.

Уточнити пункт 1 прохальної частини позовної заяви щодо зазначення конкретного нерухомого майна, що є спірним та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Уточнити пункти 1,2 прохальної частини позовної заяви щодо визначення «в порядку спадкування за законом».

Визначитися із складом третіх осіб або відповідачів, щодо спадкоємців ОСОБА_3 : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Роз`яснити позивачу, що у випадку виконання вимог ухвали у встановлений судом строк, позовна заява буде вважатися поданою в день первісного її подання до суду. Інакше, позовна заява буде вважатися неподаною і повертається позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Бабій