У х в а л а

29 квітня 2025 року

м. Київ

Справа № 954/120/24

Провадження № 61-4632ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця)

на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2025 року

у справі за позовом скаржниці до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (далі - відповідач) про захист прав споживачів і

в с т а н о в и в:

1. У січні 2024 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- зобов`язати відповідача поновити доступ скаржниці до її телефонного номера НОМЕР_1 на постійній безоплатній основі, відновити послуги, передбачені договором № 18 / 05 від 22 червня 2005 року;

- стягнути з відповідача на користь скаржниці відшкодування 48 770,00 грн майнової шкоди та 97 540,00 грн моральної шкоди.

2. 24 грудня 2024 року Нововоронцовськийрайонний суд Херсонської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 11 березня 2025 року Херсонський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

4. 9 квітня 2025 року скаржниця сформувала у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 11242/0/220-25 від 10 квітня 2025 року), у якій просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове, що відповідає «вимогам законності».

5. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

5.4. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини шостої статті 19 ЦПК України).

5.5. Предметом позову є захист прав споживача, ціна позову становить 146 310,00 грн, що не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (182 880,00 грн = 60 х 3 028,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»). З огляду на це за законом справа є малозначною.

5.6. Скаржниця у касаційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Мотивувала так:

- основна позовна вимога має немайновий характер. Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17 справа не є малозначною в силу закону, оскільки серед позовних вимог є вимоги немайнового характеру щодо зобов`язання вчинити певні дії;

- є потреба у формуванні Верховним Судом висновків щодо:

(а) питання застосування норми права щодо заборони стягнення абонентської плати за надання послуг за умов: «введення воєнного стану на окупованій території перебування споживачів, при пошкодженні комунікаційних мереж не з вини абонента, за відсутності білінгового підтвердження фактичного надання послуг; за ненадані послуги або за послуги, що не надаються на постійній основі»;

(б) обов`язку оператора інформувати абонентів про пошкодження комунікаційних мереж, зміну способу оплати за отриманні послуги;

- скаржниця підняла питання захисту прав громадян України на тимчасово окупованих територіях.

5.7. Верховний Суд критично ставиться до аргументу скаржниці, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних. Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною за законом, а тому суд першої інстанції її такою не визнавав. Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржниці на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17, оскільки у тій справі Верховний Суд тлумачив пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, а не пункт 5 цієї частини (на момент прийняття постанови від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17 у ЦПК України не було пункту 5 частини шостої статті 19).

5.8. Скаржниця не обґрунтувала фундаментальність питання права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив бажаного для скаржниці висновку щодо застосування норм права на саму скаржницю не підтверджує такий фундаментальний характер. Скаржниця не продемонструвала інтерес з боку суспільства до розгляду та вирішення справи № 367/42/23, як і те, що цей інтерес є значним. Вона не погодилася з оскарженими судовими рішеннями. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, що справа становить значний суспільний інтерес або віднесена до категорії малозначних помилково.

5.9. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржниця не мотивувала. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

6.5. Скаржниця отримала доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мала можливість навести аргументи та докази на користь її позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом(частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.

6.6. Оскаржені судові рішення за загальним правилом у касаційному порядку оскаржити не можна. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність права скаржниці на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про захист прав споживачів.

2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко