Справа № 455/2645/24
Провадження № 2-о/455/27/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Борковська Н.М.,

з участю: заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Бігун М.В.,

представників заінтересованої особи Стебко І.Ю., Свястин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2024 представник заявника адвокат Писко С.І. звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною заявою, в якій просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року .

В обґрунтування вимог заяви покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Городовичі Старосамбірського району Львівської області народився ОСОБА_2 , про що Старосамбірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було повторно видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 21.03.2024р., актовий запис №47. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області у справі №2-0-6/11 від 13.04.2011 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було визнано недієздатним та призначено йому опікуна - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначає, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Рідний брат ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 також помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . У зв`язку з тим, що недієздатний ОСОБА_2 потребував опіки, призначений йому рішенням суду опікун, батько та брат померли, інші особи чи родичі, які б виявили бажання здійснювати опіку над ним відсутні, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про призначення опікуна недієздатній особі. Так, рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області у справі №455/1296/24 від 25.07.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , було призначено опікуном ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили 25.07.2024р. ОСОБА_2 від народження і досі постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 24.08.1991 рік проживав за вищевказаної адресою. Отже, станом на 1991 рік, а саме на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року ОСОБА_2 постійно проживав в АДРЕСА_1 . Попередній опікун ОСОБА_2 своєчасно не оформив останньому паспорта громадянина України. Тому, ОСОБА_1 звернувся до Старосамбірського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою про отримання паспорта громадянина України недієздатним ОСОБА_2 . Проте, отримав відмову у видачі паспорта, рекомендовано звернутися в суд для отримання відповідного рішення.

Стверджує, що через відсутність паспорта громадянина України у ОСОБА_2 виникає багато проблем з документами. А тому встановлення факту його постійного проживання на території України потрібно для отримання паспорта громадянина України. Отримати паспорт громадянина України в іншому порядку ОСОБА_2 не має змоги. Тому, враховуючи вищенаведене змушений звернутися в суд щодо захисту своїх прав. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч. 1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Тобто, у таких випадках одним з необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2024 справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 16.12.2024 заяву залишено без руху, надано заявнику строк для усунення недоліків заяви.

Ухвалою судді від 06.01.2025 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

17.02.2025 від представника заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Стебко І.Ю. до суду надійшли письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні заяви, покликаючись на наступне. Вказує, що Умови та порядок оформлення належності (ст. 3), набуття (ст. 7, 8) та прийняття до громадянства України (ст. 9) (різні процедури) регламентуються Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-Ш (в чинній редакції, далі - Закон) та Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України»», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №215). Отже, представник заявника одночасно посилається на статті 3, 8, 9 Закону України «Про громадянство України», що свідчить про нерелевантне застосування законодавчих положень, оскільки зазначені статті регулюють різні процедури, а саме стаття 3 «Належність до громадянства України», стаття 7 «Набуття громадянства України за територіальним походженням», стаття 9 «Прийняття до громадянства України». Встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР. Визначальними критеріями для встановлення належності до громадянства України є одночасна наявність двох фактів: факту перебування особи в громадянстві колишнього СРСР та факту її постійного проживання за станом на зазначені дати в Україні. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: 1. постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; 2. проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Тобто заявник повинен чітко сформулювати прохальну частину заяви в залежності від правової мети встановлення такого юридичного факту. Звертає увагу суду, що заява ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 містить прохання до суду встановити одночасно декілька окремих юридичних фактів, а саме: факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Городовичі Старосамбірського району Львівської області на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року, які є різними підставами для оформлення належності до громадянства щодо різних спірних періодів. Отже, прохальні вимоги зі сторони заявника не є правильними.

Також зазначає, що встановлення факту постійного проживання недостатньо для того, щоб отримати паспорт громадянина України, оскільки такий факт буде лише підтвердженням належності до громадянства України. Окрім встановлення особи громадянина ОСОБА_2 , потрібно також встановити факт перебування заявника в громадянстві СРСР. Для звернення до суду щодо встановлення юридичного факту постійного проживання на території України в спірний період 1991 року, особа заявника повинна бути встановлена у належний спосіб, та посвідчена належними документами.

Також вказує, що станом на 1991 рік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був вже повнолітній (30 років). За оформленням та видачею паспорта громадянина України не звертався без пояснення причин такого довготривалого зволікання. Пояснень у заяві причин такої бездіяльності не надано. Позаяк заявник протягом майже 34-ох років незалежності держави України не звертався за оформленням і не був документований паспортом громадянина України, відповідно мова в даному випадку не йде про відновлення загубленого чи знищеного документа, а саме про первинне оформлення паспорта громадянина України вперше після досягнення повноліття, що потребує ідентифікації/встановлення його особи та підтвердження належності до громадянства України. Разом з тим не надав як доказ до суду належних документальних доказів, які б належним чином посвідчили факт постійного проживання повнолітньої особи на території України. Належних як прямих так і додаткових (непрямих) доказів чітко щодо спірного періоду 1991 року заявник до суду не надав.

Ухвалою суду від 01.04.2025 у прийнятті до розгляду заяви представника заявника адвоката Бігун М.В. про зміну вимог від 12.03.2025 відмовлено.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Бігун М.В. вимоги заяви підтримали та просили таку задовольнити.

Представники заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області - Стебко І.Ю., Свястин М.М., в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечили, з підстав наведених у письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Городовичі Старосамбірського району Львівської області про що 15 листопада 1961 року складено відповідний актовий запис №47 виконавчим комітетом Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області. Його батьки: батько ОСОБА_4 , 1942року народження, українець, місце проживання: с.Городовичі Старосамбірського району Львівської області; мати ОСОБА_3 , 1940року народження, українка, місце проживання: с.Городовичі Старосамбірського району Львівської області.

Вказані обставини підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження (виданого повторно) серії НОМЕР_1 від 21.03.2024 (а.с.11), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №3 від 13.02.2024 (а.с.12), повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 24.01.2025 (а.с.74-76).

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13.04.2011 у справі № 2-о-6/11 ОСОБА_2 визнано недієздатним та призначено ОСОБА_3 його опікуном (а.с. 9).

Батько ОСОБА_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.04.2003 (а.с.13).

Рідний брат ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 01.06.2020 (а.с.14).

Мати ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 24.01.2024 (а.с.13).

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 25.07.2024 у справі №455/1296/24 призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6-8).

Згідно довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, виданої виконавчим комітетом Слохинівської сільської ради (а.с.19), склад сім`ї ОСОБА_3 був таким: ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_5 (син).

Згідно довідки, виданої старостинським округом №3 Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №250 від 28.05.2024, відомо, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід-психічного захворювання, проживає один в АДРЕСА_1 (а.с.15).

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 29.05.2024 р. № 254 (а.с.16) відомо, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає один в житловому будинку у АДРЕСА_1 , в задовільних матеріально-побутових умовах. Фактичну опіку та постійний догляд та нагляд над ОСОБА_2 , оплату комунальних послуг, покупку продуктів, миючих засобів здійснює сусід ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Із копії сторінок Будинкової книги (а.с.17,18) відомо про прописку таких осіб: ОСОБА_6 , голова сім`ї, 1942року народження, уродженець с.Городовичі, місцевий, постійне місце проживання, українець, місце праці Хирів «Електрон»; ОСОБА_3 , дружина, 1940року народження, уродженка с.Поляна, місцева, постійне місце проживання, українка, місце праці Городовичі СШ вчитель; ОСОБА_2 , син, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Городовичі, місцевий, постійне місце проживання, українець; ОСОБА_5 , син, ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженець с.Городовичі, місцевий, постійне місце проживання, українець.

Згідно довідки виданої Старостинським округом № 3 Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області № 419 від 24.09.2024 (а.с.20), відомо, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дня свого народження по теперішній час проживав і проживає в АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_2 станом на 24.08.1991року проживав за вищевказаною адресою.

Як вбачається із листа Старосамбірського районного відділу ГУ ДМС України у Львівській області №4637.39-343/4637.1-24 від 04.09.2024 (а.с.10), заявник ОСОБА_1 звернувся до Старосамбірського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою про отримання паспорта громадянина України недієздатним ОСОБА_2 , однак, зазначеним листом йому роз`яснено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 чи п.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24.08.1991р. постійно проживала на території України або проживала на території України станом на 13.11.1991, і перебувала в громадянстві колишнього СРСР, підтверджує факт її постійного проживання або проживання на території України на зазначену дату судовим рішенням, а тому йому рекомендовано звернутися в суд для отримання відповідного рішення.

11.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із даною заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Відповідно до листа Старосамбірського відділу ГУ ДМС у Львівській області №4637.39/98-25 від 24.01.2025 (а.с.71), відомо, що при здійсненні перевірок з`ясовано, що вищезгаданий громадянин не документувався паспортом СРСР зразка 1974 року. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнаний судом недієздатним, тому із наявних документів є тільки свідоцтво про народження. З огляду на наведене вважали б за доцільне до пояснення на заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, пропонувати факт встановлення особи даного громадянина.

Відповідно до листа відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Львівській області №4601.05/2298-25 від 27.01.2025 (а.с.69,70), відомо, що згідно з обліками Головного управління ОСОБА_2 зареєстрованим, знятим з реєстрації на території Львівської області не значиться, паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон у Головному управлінні не документувався, з питань оформлення набуття громадянства України не звертався. В Головному управлінні відсутня інформація про постійне проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24.08.1991 та проживання станом на 13.11.1991 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він народився та постійно проживає в с.Городовичі Самбірського району Львівської області, по сусідству із ОСОБА_2 , якого знає добре. Підтвердив те, що ОСОБА_2 від свого народження по теперішній час, в тому числі станом 1991 рік, постійно проживав та проживає в АДРЕСА_1 , ніколи не залишав місце свого проживання, проживав з батьками та братом, які на даний час померли.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він народився та постійно проживає в с.Городовичі Самбірського району Львівської області, по сусідству із ОСОБА_2 , якого знає добре. Підтвердив те, що ОСОБА_2 від свого народження по теперішній час, в тому числі станом 1991 рік, постійно проживав та проживає в АДРЕСА_1 , ніколи не залишав місце свого проживання, проживав з батьками та братом, які на даний час померли, його брат ОСОБА_9 ходив разом до школи із ОСОБА_2 , ОСОБА_2 був недієздатним.

Правовідносини мають наступне правове регулювання.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою-третьою статті 294 ЦПК України визначено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України, але через неможливість документального підтвердження не може бути реалізованим. Мета дозволяє визначити коло заінтересованих осіб, а також докази, які мають бути досліджені під час судового розгляду справи.

Отже, сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Стаття 3 Закону України «Про громадянство України» встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що: «якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку; сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, дослідивши зібрані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що встановленими у справі обставинами та наданими заявником доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

При цьому відомостей про те, що останній залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти задоволення заяви, Головне управління ДМС України у Львівській області не надало доказів, які б спростували те, що ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року проживав на території України.

Щодо доводів заінтересованої особи про необхідність встановлення особи ОСОБА_2 , то суд зазначає наступне.

Передумовою звернення особи до органів ДМС з заявою про встановлення належності до громадянства України визначено наявність судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 495/7343/19, провадження № 61-18926св21.

Згідно вимог Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є саме рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 494/1239/19.

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».

Згідно із підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визначено загальний порядок видачі та відновлення паспорта (далі - Порядок № 302).

В пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).

Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС. Строк проведення процедури встановлення особи не повинен перевищувати двох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Згідно із вимогами вищевказаного законодавства України вбачається, що у разі, якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 296/3751/22.

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Perez deRada Cavanilles проти Іспанії» № 2809095).

У пункті 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19, у яких також предметом судового розгляду були заяви осіб про встановлення факту постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_2 юридичне значення, оскільки це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України.

В даному випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини справи, якими підтверджено факт проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року та враховуючи те, що встановлення цього факту дає заявнику можливість реалізувати своє право для отримання паспорта громадянина України, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту ніж як у судовому, суд приходить до висновку, що вимоги заяви в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог заяви в частині про встановлення факту постійного проживання на території України також і станом на 13 листопада 1991 року, то такі до задоволення не підлягають, з огляду на наступне.

Так, згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України, та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2,- з 13 листопада 1991 року.

Тобто згідно із зазначеними нормами права особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року.

Встановлення факту проживання особи на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року є порушенням вказаних норм.

Відповідні висновки щодо необхідності конкретизації дати, станом на яку потрібно встановити факт постійного проживання заявника на території України (24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року), викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 473/540/20, провадження № 61-10919св21, від 12 червня 2024 року у справі № 501/3550/22, провадження № 61-2152св24.

За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву частково та встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання паспорта громадянина України, суд приходить до висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05 листопада 2020року в справі №521/21665/18, від 05 квітня 2021року у справі №523/14707/19, від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 264, 265, 268, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Городовичі Старосамбірського району Львівської області, на території України станом на 24 серпня 1991року.

В задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , місце проживання: АДРЕСА_2 , в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області; місцезнаходження: м.Львів, вул.Січових Стрільців, 11, .

Повний текст судового рішення складено 05.05.2025.

Суддя А.В. Кушнір