Справа №442/4928/24 Головуючий у 1 інстанції:Жовнір Г.Б.
Провадження №22-ц/811/624/25 Доповідач в 2-й інстанції:Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Гаврилюк Я. Ю.,

з участю - відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Стегніцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року (повний текст рішення складено 31 січня 2025 року) у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі - ТОВ «Бізнес Позика») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказувало, що 31 липня 2023 року між сторонами було укладено договір № 471133-КС-001 про надання споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес Позика» 31 липня 2023 року направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 471133-КС-001 про надання кредиту. Цього ж числа відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення вказаного договору, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено відповідачу, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-3303, на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий боржником було введено/відправлено. Таким чином, 31 липня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір № 471133-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до пункту 1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає відповідачу грошові кошти у розмірі 29000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а остання зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 29 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 (котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). Також 24 листопада 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 471133-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику додатково кредит в сумі 16 000 гривень. Однак боржник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, а лише часткового сплатила кошти, розрахунок та розмір яких зазначені у розрахунку заборгованості, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором. Просять стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 118 188 грн 96 коп., яка складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту в розмірі 31 567 грн 10 коп. та суми прострочених платежів по процентах в розмірі 86 621 грн 86 коп., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 471133-КС-001 від 31 липня 2023 року в розмірі 118 188 грн 96 коп.

Рішення суду оскаржило ТОВ «Бізнес Позика», подавши в лютому 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при ухваленні рішення хибно ототожнив заявлені до стягнення проценти за правомірне користування кредитними коштами, протягом строку кредитування та проценти, які нараховуються за користування чужими грошовими коштами як міра відповідальності. Штрафні санкції позивачем не нараховувались та не заявлені до стягнення. Цивільне законодавство не надає можливості зменшувати розмір процентів за кредитним договором, які нараховуються протягом строку кредитування.

В березні 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний її представником Стегніцьким А. М., в якому відповідачка просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення. Заявник зазначає у ньому, що розмір нарахованих позивачем відсотків, виходячи з їх розміру - 720 % річних є надмірним та виходить за межі допустимих умов кредитування, що визначаються нормативно-правовими актами України та свідчить про зловживання правом з боку позивача під час їх нарахування. Такі умови кредитування неприпустимі в умовах воєнного стану. Нарахування відсотків за збільшеної процентною ставкою в разі прострочки повернення кредиту слід розцінювати як приховану відповідальність позичальника, що охоплюється положеннями статті 551 ЦК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 31 липня 2023 року між сторонами було укладено договір № 471133-КС-001 про надання споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес Позика» 31 липня 2023 року направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 471133-КС-001 про надання кредиту. Цього ж числа відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення вказаного договору, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено відповідачу, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-3303, на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий боржником було введено/відправлено.

Таким чином, 31 липня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір № 471133-КС-001 про надання споживчого кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає відповідачу грошові кошти у розмірі 29 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а остання зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит.

Відповідно до пункту 2.8. орієнтовна загальна вартість кредиту 75 360 гривень.

Також 24 листопада 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 471133-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику додатково кредит в сумі 16 000 гривень. Окрім іншого цією додатковою угодою пункт 2.8. договору викладено в новій редакції: «2.8. Орієнтовна загальна вартість кредиту 82 506,84 гривень».

ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договорами кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 29 000 гривень і 16 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку позичальника, що останньою не заперечується.

Судом також встановлено, що відповідачкою отримано споживчий кредит в загальному розмірі 45 000 гривень, а на момент звернення з позовом погашено суму заборгованості в розмірі 70 520 грн 07 коп., що визнається позивачем.

З матеріалів справи убачається, що термін дії договору № 471133-КС-001 до 15 січня 2024 року, який згідно додаткової угоди № 1 продовжений до 10 травня 2024 року.

З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитом убачається, що відсотки за користування кредитом нараховані позивачем за період з дати укладення договору про надання кредиту (31 липня 2023 року) по термін його дії (10 травня 2024 року).

З вказаним позовом ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду в червні 2024 року, предметом стягнення за яким є прострочена заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками. До предмета позову не входять штрафні (фінансові) санкції, а також інші платежі за договором про надання кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що нарахована позивачем сума заборгованості суперечить вимогам статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Рішення суду першої інстанції не містить мотивів відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (частина друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), яким, з огляду на час укладення між сторонами договору про надання кредиту (31 липня 2023 року), правильно керувався суд першої інстанції при розгляді справи, регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті (стаття 3).

Згідно зі частиною першою статті 12 Закону № 1734-VIII (в редакції, чинній на момент укладення договору про надання кредиту) у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема, загальний розмір наданого кредиту; строк, на який надається кредит; процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит (пункти 3, 5, 8, 9, 11).

Особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит врегульовано статтею 21 Закону № 1734-VIII, яка в редакції, чинній на момент продовження строку дії договору про надання кредиту передбачала, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.

Застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення споживачем зобов`язання за договором про споживчий кредит заборонено.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по теперішній час.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (надалі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктом 18.

Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Також, Законом № 2120-IX доповнено розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 6-1, який виключено з 24 грудня 2023 року на підставі Закону України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 3498-IX).

Вказаним пунктом, протягом строку його дії було визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті.

Також установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

У той же час, після набрання з 22 листопада 2023 року чинності Законом № 3498-IX пункт 6 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» викладено в такій редакції: «6. У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що: «проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином, після настання строку повернення позики позикодавець мав право на стягнення з позичальника тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, оскільки проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що на дату завершення строку кредитування за договором про надання кредиту, з урахування додаткової угоди № 1 до цього договору була наявна заборгованість за тілом кредиту, розмір заборгованості якої відповідачем не спростований, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність правових підстав для її стягнення з відповідача.

Також колегія суддів вважає, що наявні підстави і для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованими протягом строку кредитування. Розмір заборгованості за відсотками розрахований в позовній заяві, з яким погоджується колегія суддів, відповідачем також не спростований.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що позивачем у відповідності до умов чинного законодавства та укладеного між сторонами кредитного договору, правильно розподілялися здійснені відповідачем платежі як на погашення тіла кредиту, так і на погашення процентів.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що проценти нараховані позивачем виключно протягом строку кредитування, у розмірі визначеному договором, процентна ставка не є підвищеною, а є спочатку пільговою, а в подальшому стандартною (базовою) ставкою, що виключає їх кваліфікацію як міру відповідальності, зокрема, як неустойку, визначену статтею 551 ЦК України, а відтак і можливість звільнення від сплати такої на підставі положень як ЦК України, так і положень Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, статті 21 цього Закону, яку помилково, за встановлених у даній справі обставин, застосував суд першої інстанції.

Враховуючи наведене, не підлягають застосування в даній справі і положення пунктів 6 та 6-1 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у відповідній редакції, а також положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Колегія суддів також враховує, що діюче законодавство не надає суду можливість зменшувати розмір процентів, нарахованих відповідно до умов кредитного договору.

Розмір процентів, погоджений сторонами в укладеному між ними кредитному договорі, узгоджується з положеннями Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить нормативно-правовим актам України у цій сфері, а також не свідчить про зловживання правом з боку позивача під час їх нарахування. Також, жодних особливостей щодо нарахування процентів в умовах воєнного стану, запровадженого в країні, законодавець в спеціальному законодавстві, яким є Закон України «Про споживче кредитування», не передбачив, окрім як заборони збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, визначений законодавством.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що остання не позбавлена можливості вирішити питання щодо реструктуризації зобов`язань за укладеним нею договором про надання кредиту, який за своєю суттю є договором про споживчий кредит, в порядку, передбаченому законодавством про споживче кредитування.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а мотиви відзиву на апеляційну скаргу є необгрунтованими.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи не дотримався норм матеріального права, не повно і всебічно з`ясував всі дійсні обставини спору сторін, відтак вирішив дану справу не у відповідності із законом, тому наявні підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення з прийняттям нового про задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 471133-КС-001 про надання кредиту від 31 липня 2023 року в розмірі 118 188 грн 96 коп. (сто вісімнадцять тисяч сто вісімдесят вісім грн. 96 коп.), що складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту в розмірі 31 567 грн 10 коп. та суми прострочених платежів по процентах в розмірі 86 621 грн 86 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп. (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 коп.), сплачений за подання позовної заяви та в розмірі 3 633 грн 60 коп. (три тисячі шістсот тридцять три грн 60 коп.) - сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич