Справа № 372/6654/24
Провадження № 2-535/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача Стельниковича С.А.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стельникович С.А. звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 10.08.2013 року сторони у справі зареєстрували шлюб. 29.11.2013 року ОСОБА_2 подарувала своєму сину ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :01:024:0025, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В квітні 2014 року ОСОБА_2 подав повідомлення до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області про початок виконання будівельних робіт щодо будівництва житлового будинку на вказаній земельній ділянці. Отримавши відповідні дозволи на будівництво, починаючи з 18 квітня 2014 року, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, на спільні кошти подружжя, сторони придбали будівельні матеріали та почали будівництво житлового будинку, яке на разі завершено, однак відповідач не вводить будинок в експлупатацію. Відповідно до даних технічного паспорту загальна площа житлового будинку складає 141,6 кв.м., а житлова - 97,8 кв.м. Представник вказує, що позивачка разом з сином продовжують проживати у вказаному будинку, оскільки відповідач залишив сім`ю та проживає окремо. Тому просить визнати земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та поділити вказане нерухоме майно в рівних частках. Крім цього, сторони перебуваючи в зареєстрованому шлюбі придбали транспортний засіб KIA CERATO, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано за відповідачем. Позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя по частці вказаного транспортного засобу за кожним, залишити транспортний засіб за ОСОБА_2 , стягнути з нього половину вартості автомобіля 100000 грн.

Ухвалою суду від 13.12.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

21.01.2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Чорноус Л.В., в якому вказано, що відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки спірну земельну ділянку він набув в особисту приватну власність, будівельні роботи здійснював особисто за допомоги батька та друзів. Крім того, позивачка не проживає у спірному будинку, а син висловив бажання проживати разом з батьком, тому надана суду інформація є недостовірною. Разом з цим зазначає, що вартість спірного автомобіля завищена і не може перевищувати 120 000 грн., оскільки на даний час технічний стан його незадовільний.

Ухвалою суду від 18.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд цивільної справи по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що з відповідачем зареєструвала шлюб в серпні 2013 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 2014 року народження, який на час розгляду справи проживає з батьком. Після реєстрації шлюбу в листопаді 2013 року матір чоловіка подарувала відповідачу земельну ділянку АДРЕСА_1 . На вказаній ділянці подружжя вирішило побудувати житловий будинок. З 2014 року тривало будівництво, яке фактично завершено. Будинок добудований, має відповідні комунікації та блага і якийсь час подружжя в ньому проживало. Однак з погіршенням стосунків, сторони припинили спільне проживання. Відповідач, на думку позивача, умисно уникає введення будинку в експлуатацію, не бажаючи поділу спільного майна. Крім того, подружжям за період шлюбу було придбано автомобіль, який перебуває у користуванні відповідача. Вона проти цього не заперечує, однак бажає отримати компенсацію половини його вартості.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, зазначив, що після реєстрації шлюбу з позивачем в листопаді 2013 року його матір за договором дарування подарувала йому земельну ділянку АДРЕСА_1 на якій вони будували будинок. Він не заперечує, що позивач має право на половину зведеного об`єкта, та готовий виплатити їй відповідну грошову компенсацію на що остання не погоджується. Вказує, що доводи позивача про його небажання вводити будинок в експлуатацію є надуманими, оскільки він планує робити певні добудови, крім того, будинок не оздоблений. Щодо земельної ділянки то вона є його особистою власністю і не підлягає поділу. Автомобіль, який придбано сторонами у шлюбі і який знаходиться в його користуванні, 2006 року випуску, тому його вартість, визначена позивачем є значно завищеною.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечила, зазначивши, що позов є безпідставним та необгрунтованим. Земельна ділянка є особистою власністю відповідача і не підлягає поділу в порядку зазначеному позивачем. Незавершений будівництвом житловий будинок, як самостійний об`єкт також не підлягає поділу між подружжям, а вимог щодо стягнення вартості будівельних матеріалів позивачем не заявлялось. Позовні вимоги щодо автомобіля є суперечливими та некоректними, що є самостійною підставою для відмови у позові. Вартість транспортного засобу належно необгрунтована та значно завищена.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, встановив наступні обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін у справі народився син ОСОБА_5 , який на час розгляду справи проживає з відповідачем по місцю реєстрації.

29.11.2013 року ОСОБА_4 за договором дарування земельної ділянки передала безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,0994 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:024:0025, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Починаючи з 2014 року на цій земельній ділянці сторонами розпочато будівництво житлового будинку.

Відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 265/2024 від 14.11.2024 на вищезазначеній земельній ділянці 18.04.2014 року розпочато та 01.02.2020 року завершено будівництво житлового будинку з мансардним поверхом загальною площею 141,6 кв.м.. Будівництво спірного будинку вважається закінченим та він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак його не прийнято до експлуатації та не оформлено право власності на нього, що сторонами не заперечується.

Відповідно до даних технічного паспорту за реєстраційним номером у реєстрі будівельної діяльноств ТІ01:1967-5420-1039-7750, загальна площа будинку складає 141,6 кв.м., а житлова - 97,8 кв.м.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 відповідно до договору купівлі-продажу ТСЦ 8047/2018/1071962 21.08.2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб KIA CERATO, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1

За положеннями ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку(доходу).

Тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За приписами ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, ст.ст.350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879,881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно реконструювали будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений (реконструйований) за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс 15 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На підставі вказаного суд дійшов висновку, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється; позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

При цьому суд враховує, що відповідачем в судовому засіданні визнається, що об`єкт незавершенного будівницва є спільною сумісною власність його та позивачки, як подружжя, не заперечував щодо належності їй половини такого об`єкту.

Враховуючи встановлені обставини у справі: стан готовності будівлі, навність інженерного забезпечення, проживання в ньому сторні у справі, їх сина суд не погоджується з доводами відповідача, що вказаний об`єкт нерухомості не підлягає поділу.

Пленумом Верховного Суду України у пункті18-2 постанови від 16 квітня

2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19 березня 2010 року), роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Згідно ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

З огляду на викладене, врахувавши рівність часток подружжя у спірному об`єкті нерухомості, що підлягає поділу, суд доходить висновку про поділ земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0994 га, кадастровий номер :01:024:0025 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) між сторонами по частці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом також установлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 21.08.2018 року ними було придбано автомобіль «KIA CERATO», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем та який знаходиться у його фактичному користуванні. Вартість вказаного автомобіля позивачем визначено в 200000 грн. без надання відповідних підтверджуючих таку вартість доказів. Відповідач з такою оцінкою спірного автомобіля не погодився та надав роздруківку автосайту з вартістю аналогічного автомобіля, що на час розгляду справи є еквівалентною 150000 грн. Саме вказану вартість суд і приймає до уваги стягуючи з відповідача на користь відповідача грошову компенсацію вартості половини вказаного автомобіля, залишаючи автомобіль, який знаходиться у користуванні відповідача, останньому.

Щодо позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю сторін

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

У справі, що розглядається метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ, що є підставою для відмови у позові у цій частині.

З`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані ними докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання представника відповідача, як на безпідставність позову, на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19, від 26.04.2023 року у справі № 521/20920/16-ц, від 26.04.2023 року у справі № 742/3786/17, від 26.09.2024 року у справі № 308/3911/19 є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка розглядається.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ціну позову, задоволену частину позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 15140 грн.

Керуючись ст.12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263,268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним право власності на частку об`єкту незавершенного будівництва, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , площею 0,0994 га, кадастровий номер :01:024:0025;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0994 га, кадастровий номер :01:024:0025 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), іншу частку вказаної земельної ділянки залишити у власності ОСОБА_2 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля «KIA CERATO», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 75000 грн, залишивши вказаний автомобіль у власності ОСОБА_2 .

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15140 грн. сплаченого судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 05 травня 2025 року.

Суддя Т.В. Проць