ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1096/23 Номер провадження 22-ц/814/918/25Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Сальної Н.О.,

представника позивача адвоката Титаренко В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2024 року за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2023 року

у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання

УСТАНОВИВ:

25.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави із заявою про відстрочення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2023 року, яким стягнуто з нього на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» 12 717,42 грн заборгованості за послуги теплопостачання та судовий збір у сумі 2 684 грн.

Заяву відстрочення виконання вказаного заочного рішення обґрунтовано тим, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 2022 року він фактично проживає в Німеччині, є особою з інвалідністю першої групи, пов`язаною з психічним захворюванням, не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому не може приймати участь у виконавчому провадженні. Крім того, він отримує мінімальну пенсію, не працює, має незначний дохід, тому просив відстрочити виконання вказаного заочного рішення на один рік або на строк до закінчення воєнного стану в Україні.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2024 рокув задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Із вказаною ухвалою не погодився заявник (відповідач) ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення за його заявою про відстрочення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2023 року.

Вважає, що ухвала є незаконною, оскільки судом було неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи; необґрунтовано відмовлено у прийнятті доказів та надано неправильну оцінку доказам,

Вказував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки довідці з психдиспансеру щодо наявності у нього тяжкої психічної хвороби, у зв`язку із чим він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому не може приймати участь у виконавчому провадженні, що робить неможливим виконання вказаного судового рішення. Вважає, що суд першої інстанції з порушенням норми процесуального права дійшов висновку про пропущення ним строку, передбаченого ч. 5 ст. 435 ЦПК України, не врахувавши, щозаочне рішення вступило в законну силу тільки 10.07.2024 після його перегляду в апеляційному порядку за його апеляційною скаргою.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом процесуальний строк до апеляційного суду не надходив, що, відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

Представник Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом першої інстанції заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2023 року позовні вимоги Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість в сумі 12 717,42 грн та судовий збір в розмірі 2 684 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.01.2024 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.07.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 19.10.2023 задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 19.10.2023 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судового збору в сумі 2 684 грн скасовано. В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 19.10.2023 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 19.10.2023, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, передбачених статтею 435 ЦПК України, та неможливості відстрочення виконання через те, що річний строк, передбачений ч. 5 ст. 435 ЦПК України, сплинув 19 жовтня 2024 року.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною 4 ст. 435 ЦПК України визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Аналогічні положення щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення містяться у ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з частиною першою якої, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

За змістом наведених норм матеріального та процесуального права можна зробити висновок, що відстрочення/розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виняткових (виключних) випадках, які суд визначає з урахуванням установлених обставин, які ускладнюють або виключають виконання рішення.

Така винятковість пов`язана із тим, що державою гарантована обов`язковість виконання судового рішення, що набрало законної сили, зокрема, це встановлено ст. 18 ЦПК України, ст. 129, 129-1 Конституції України, і при вирішенні питання відстрочення/розстрочення виконання судового рішення суди повинні з`ясовувати питання дотримання балансу інтересів обох сторін (стягувача і боржника), та враховувати можливі негативні наслідки як для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, так і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто, довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Відповідно до ч. 5 ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 03.10.2024 у справі № 824/50/22, від 06.02.2025 у справі № 824/45/22, від 25.10.2024 у справі № 824/28/22, від 07.11.2024 у справі № 824/111/22 висловлено правову позицію щодо застосування ч. 5 ст. 435 ЦПК України, зазначивши, що положення частини п`ятої статті 435 ЦПК України містить імперативну вимогу про неможливість відстрочення виконання судового рішення більше ніж на один рік з дня його ухвалення, яка не підлягає двоякому тлумаченню. Якщо з відповідною заявою заявник звернувся до суду більше ніж через один рік з дня ухвалення судового рішення, то в її задоволенні слід відмовити, при цьому, підстави для відстрочення виконання судового рішення за наведених обставин значення не мають і не досліджуються.

До подібних висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2020 року справа № 905/2912/15 (пункт 56).

З урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду щодо застосування норми статті 435 ЦПК України, суд, встановивши пропущення заявником строку, передбаченого частиною п`ятою статті 435 ЦПК України, не розглядає заяву про розстрочку/відстрочення виконання судового рішення по суті, а залишає заяву без задоволення з підстав частини п`ятої статті 435 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів даної справи, судове рішення, виконання якого заявник ОСОБА_1 просив відстрочити, ухвалене судом 19 жовтня 2023 року, а із вказаною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 25 жовтня 2024 року, тобто більше ніж через один рік з дня ухвалення вказаного судового рішення (через 1 рік та 6 днів).

За таких обставин місцевий суд дійшов правильного висновку про неможливість відстрочення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2023 року через пропуск передбаченого частиною п`ятою статті 435 ЦПК України процесуального строку, тому обставини відстрочення виконання судового рішення, на які посилався ОСОБА_1 , не підлягають дослідженню судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заочне рішення, виконання якого він просив відстрочити, набрало законної сили в нескасованій частині 10.07.2024 за результатом апеляційного перегляду, не спростовують висновку про пропущення строку, передбаченого частиною п`ятою статті 435 ЦПК України, який пов`язаний саме з днем ухвалення рішення, а не з днем набрання судовим рішенням законної сили.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема, Верховним Судом у постанові від 06.02.2025 у справі № 824/45/22.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростували.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її зміни чи скасування, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, статтями 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді В.П. Пікуль

О.О. Панченко