Справа № 383/473/23
Номер провадження 2/383/22/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Адаменко І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Зербул С.В.,

представника позивача адвоката Бондаренко І.А.,

представника відповідача адвоката Рижкової В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу № 383/473/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду, через свого представника адвоката Бондаренко Ірину Анатоліївну, з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він 28.01.2022 року надав ОСОБА_2 у позику кошти в сумі 50000,00 грн, а та у свою чергу написала власноруч розписку про отримання вказаних коштів, які зобов`язувалася повернути до 15.02.2022 року, але у вказаний строк кошти не були повернути. Таким чином, 02 березня 2022 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача претензію (вимогу щодо сплати боргу), в якій позивач просив повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 50000,00 грн та 3% річних, що становлять 1639,72 грн в строк до 07.03.2023 року, але відповідач борг не повернула.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2023 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2023 року заяву представника позивача, адвоката Бондаренко І.А. про забезпечення позову задоволено частково.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2023 року задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Рижкової В.О. та зупинено провадження у справі до набирання законної сили рішення у справі № 383/1587/23 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 09 січня 2025 року клопотання представника позивача, адвоката Бондаренко І.А. задоволено та у зв`язку із набиранням законної сили рішення у справі № 383/1587/23 провадження у справі поновлено.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду заяв чи клопотань не подав.

Представник позивача адвокат Бондаренко І.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, при цьому вказала, що вона дійсно написала вказану розписку власноручно, але кошти від позивача не отримувала, тому вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. Відзиву на позовну заяву від відповідача також не надходило.

Представник відповідача адвокат Рижкова В.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила в повному обсязі та просила відмовити в його задоволені, заперечуючи факт отримання відповідачкою коштів від позивача за розпискою .

Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, враховуючи пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, факт одержання позики відповідачем в сумі 50000 гривень підтверджується розпискою від 28.01.2022 року, власноручно написаною позичальником в момент передачі їй суми позики.

Текст розписки про отримання позики від 28 січня 2022 року містить чітку інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у позику в сумі 50000,00 грн в день складання цієї розписки.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує, як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи, відповідач ОСОБА_2 не надала належних доказів, які б підтверджували, що вона не складала та не підписувала розписку, датовану 28 січня 2022 року.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_2 про те, що договір позики є безгрошовим і вона не отримувала у борг грошові кошти у ОСОБА_1 за розпискою від 28 січня 2022 року жодними доказами не підтверджується, вказане зводиться лише до її доводів у поясненнях суду.

Крім того, відповідач зверталася до суду з позовом про визнання боргової розписки від 28.01.2022 року недійсною, проте рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.09.2024 року ОСОБА_2 в задоволені позову до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною відмовлено повністю. Рішення суду набрало законної сили 25.10.2024 року (а.с.87-90).

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов`язання за договором позики.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц (провадження № 61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

З дослідженого в судовому засіданні оригіналу розписки судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 січня 2022 року був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок). Оригінал розписки підписано особисто відповідачем ОСОБА_2 та з її змісту також встановлено, що відповідач отримала вказану суму коштів від позивача, тобто умови договору з боку позивача виконані. Строк повернення позики 15.02.2022 року (а.с.24).

02 березня 2023 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача письмову претензію (вимога щодо сплати боргу) за вказаною вище розпискою в якій позивач просить повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 50000,00 грн та 3% річних від суми, що становить 1639,72 грн. Вказані кошти просить повернути в строк до 07 березня 2023 року, але на час розгляду справи борг у строки, визначені ч.1 ст.1049 ЦК України, позивачу не повернуто (а.с.9).

На підтвердження факту направлення відповідачу ОСОБА_2 претензії (вимоги щодо сплати боргу) від 02.03.2023 року, позивачем надано квитанцію №625 від 02.03.2023 року АТ «УКРПОШТА» ВПЗ Бобринець (а.с.10).

Суд вважає, що укладений сторонами 28.01.2022 року договір позики у письмовій формі та зміст розписки підтверджує факт передачі позикодавцем ОСОБА_1 грошової суми 50000,00 грн позичальнику ОСОБА_2 та отримання останньою цих коштів. Надана позивачем розписка містить підпис відповідача. Відповідачем заперечується факт отримання грошових коштів від відповідача, разом з тим ним не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування цього факту. За таких обставин, суд вважає встановленим факт укладення між сторонами договору позики, передачі коштів позивачем відповідачу та відповідно факт виникнення боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Наявність у позивача оригіналу цієї розписки та претензії про повернення боргу свідчить про невиконання умов договору з боку відповідача щодо погашення боргового зобов`язання.

Оскільки станом на день розгляду справи відповідачем не виконано умов договору позики від 28.01.2022 року на суму 50000,00 грн, та не погашено вказаної заборгованості, суд приходить до висновку про обґрунтованість в цій частині позову та стягує з відповідача на користь позивача вказану суму боргу, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦК України трьох процентів річних в розмірі 1639,72 грн за договором позики від 28.01.2022 року за 399 днів суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 та в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

За таких обставин відповідач звільнений від обов`язку сплати трьох процентів річних у період з 24 лютого 2022 року до тридцятого дня після скасування/припинення дії воєнного стану на території України.

Оскільки позивачем ненадано чіткого розрахунку суми 1639,72 грн трьох відсотків річних та суду не можливо встанорвити, з якої саме дати він почав обраховувати період їх застосування, проте вбачається, що розрахунок охоплює період з 24.02.2022 року, тому суд вважає, що відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованих трьох відсотків річних у розмірі 1639,72 грн за договором позики від 28.01.2022 року, а тому відмовляє у цій частині в задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю вимог.

Позивачем також заявлено про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 6500,00 грн. Дослідивши докази на обґрунтування понесених позивачем судових витрат, суд вважає можливим задовольнити частково вказану заяву, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 3, ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18 та постанові КЦС ВС від 23.06.2022 року №607/4341/20.

У постанові ВС КЦС від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18 констатувалося, що просто інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Тоді ВС КЦС вказав, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Відступаючи від вищезазначеної правової позиції, ВП ВС у справі №922/1694/21 від 16.06.2021 року пояснила, що у випадку встановлення договором фіксованого розміру гонорару, не обов`язково зазначати витрачений адвокатом час в детальному описі робіт чи в акті.

Як вбачається з матеріалів справи, повноваження представника позивача адвоката Бондаренко І.А. підтверджуються ордером серії ВА № 1042931 від 08.03.2023 року (а.с.13), свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КР №16 від 22.08.2013 року (а.с.11) та адвокатським посвідченням №20 від 22.08.2013 року (а.с.11).

На підтвердження наданих адвокатом послуг позивачу, 28 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Бондаренко Іриною Анатоліївною, укладено Договір про надання професійної правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу у даній справі (а.с.12).

Відповідно даного договору розділу 1 п.п.1.1 Договору, замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором, в т.ч. витребування інформації в усіх державних органах та підготовка запитів, а замовник зобов`язується сплатити грошову винагороду (гонорар) адвокату за надання професійної правничої допомоги, а також фактичні витрати пов`язані з використанням цієї угоди, в розмірі 6500,00 грн.

Згідно розділу 2 п.п.2.1 Договору адвокат бере на себе виконання наступної правової роботи: представництво інтересів замовника в Бобринецькому районному суді Кіровоградської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з положеннями ч.5, 6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити реальність їх оплати. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 25.07.2023 року у справі № 340/4492/22, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу, але не впливає на обов`язок суду під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

В свою чергу, як свідчать матеріали справи, відповідачем не подано жодних заперечень проти заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6500,00 грн, зокрема, щодо їх завищення та не співмірності зі складністю справи тощо.

Таким чином, виходячи з наданих позивачем доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи суд має виходити з загальних критеріїв оцінки послуг з надання правової (правничої) правової допомоги з урахуванням обсягу та змісту підготованих адвокатом документів.

Отже враховуючи, що стороною позивача документально доведено, що ними понесені витрати на правову допомогу, виходити з встановленого у самому договорі, на думку суду, розмір витрат сторін на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторін. Клопотання про зменшення цих витрат відповідачем не заявлено.

Тому, враховуючи також вимоги ч.2 ст. 141 ЦПК України, та часткове задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони, і за заявою позивача на його користь з відповідача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимогу розмірі 6293,60 грн (50000,00 грн*6500,00 грн/51639,72 грн, де 50000,00 грн сума задоволених судом вимог до стягнення, 6500,00 грн сума сплачених витрат на правничу допомогу, 51639,72 грн сума заявлених позовних вимог).

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, в сумі 1039,51 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 137,141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 28.01.2022 року в сумі 50000,00грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 коп), судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1039,51 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6293,60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області від 24.09.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована та фактична адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне рішення суду складено 05.05.2025 року.

Суддя І. М. Адаменко