Провадження №2/748/294/25
Єдиний унікальний № 748/5280/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"06" травня 2025 р.м. Чернігів
Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Костюкової Т.В.
за участі секретаря судового засідання Гофрик К.С.
представника позивача Коренькової Т.Ю.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу в приміщенні суду в місті Чернігові за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування майном, шляхом виселення
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача адвокат Коренькова Тетяна Юріївна, діючи на підставі ордеру серії СВ №1111334 від 23.12.2024 та в інтересах ОСОБА_1 , 25.12.2024, в системі «Електронний суд», звернулась до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном, а саме будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача, ОСОБА_2 , із зазначеного будинку.
Позов обґрунтовується тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2016 року було розірвано. Позиваці на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який ОСОБА_1 набула до шлюбу. У будинку зареєстровала позивач та її двоє дітей, а також без реєстрації проживає відповідач ОСОБА_2 який після розірвання шлюбу всупереч волі позивачки житло не покинув, а його проживання в будинку створює позивачці перешкоди у вільному користуванні житлом, так як відповідач вчиняє домашнє насильство відносно неї, зловживає спиртними напоями та вчиняє сварки, що унеможливлює подальше проживання з ним в одному житлі , у зв`язку з чим позивачка звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Чернігівським районним судом Чернігівської області ухвалою від 06 січня 2025 позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в цій справі.
Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду .
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечували
Відповідач, будучи повідомленим належним чином, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав.
Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
З дозволу позивача, у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, за наявності умов визначених ст. 280 ЦПК України, суд відповідно до протокольної ухвали, постановленої в судовому засіданні, проводить заочний розгляд справи
Заслухавши пояснення позивача та її представника,з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з такого.
Судом, встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 19.09.1995 року на праві власності належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований у Реєстрі за № 2-3492 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.11.2006 року (а.с10-13)
З довідки виданої Іванівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області за № 3189 від 31.10.2006 року слідує, що житловий будинок, який знаходиться у власності позивача за адресою АДРЕСА_1 до перейменування значився по АДРЕСА_2 , що є одним і тим же самим об`єктом ( а.с 14)
З дослідженого в судовому засіданні витягу № 12376736 від 02.11.2006 року вбачається, що за ОСОБА_4 на праві власності відповідно до договору дарування № 2-3492 від 09.09.1995 року зареєстрований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ( а.с 15)
З дослідженого в судовому засіданні Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 894066, що виданий на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Іванівської сільської ради від 12 жовтня 2007 року слідує, що ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2497 га у АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( а.с 16-17)
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2016 року по справі № 748/855/16-ц, яке набрало законної сили 24.05.2016 року шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований 16.02.2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №126 було розірвано ( а.с 20-21)

З витягу № 1674 про зареєстрованих у житловому приміщенні , що виданий Іванівською сільською радою від 14.07.2023 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с 18)

З довідки Количівського старостинського округу Іванівської сільської ради № 430 від 19.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 не зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , однак фактично проживає у зазначеному житлі ( а.с 22)

З долучених позивачем доказів, а саме постанови Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 серпня 2024 року по справі № 748/3400/24 слідує, що ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн за вчинення адміністративного правопорушення 25 липня 2024 року за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 щодо вчинення відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 домашнього насильства , а саме умисні дії психологічного характеру, ображав нецензурною лайкою та погрожував не пустити додому, чим завдав потерпілій психологічних страждань, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілій ( а.с. 48, 62)

Факт вчинення домашнього насильства підтверджуються також, винесеним тимчасовим заборонним приписом серії АА № 397974 відносно кривдника ОСОБА_2 ( а.с 19)

На підтвердження факту вживання алкогольних напоїв позивач долучила постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 29 листопада 2024 року по справі № 750/16068/24, відповідно до якої відповідач було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст130 КУпАП ( а.с 49-50, 63-64)

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с 33)

З відповіді за № 1291114 від 15.04.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку РНОКПП НОМЕР_1 відповідача вбачається що у ОСОБА_2 відсутнє на праві власності нерухоме майно ( а.с 65)

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернулася до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

"Житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Отже, стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Так, із матеріалів справи вбачається, що відносно ОСОБА_2 виносився тимчасовий заборонний припис серії АА № 397974, а постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 серпня 2024 року по справі № 748/3400/24 ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносного позивачки ОСОБА_1 , яке мало місце за адресою адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини створюють несприятлиу атмосферу для виховання дітей та як наслідок впливають на порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку.

Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків домашнього насильства щодо позивача суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову .

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Хоча виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб і у контексті статті 2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність, тому за обставинами цієї справи припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Європейський суд з прав людини вказав, що "питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі "Володіна проти Росії" (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Ірина Смірнова проти України" (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах "Хайдуова проти Словаччини" (), пункт 46, та "Ірина Смірнова проти України" (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі "Джорджевіч проти Хорватії" (), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі "Ірина Смірнова проти України" (Irina Smirnova v. Ukraine); з огляду на чинники, детально описані вище, суд вважає, що задоволення позову про виселення її колишнього чоловіка відповідатиме позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства .

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, враховувати баланс інтересів сторін спору, керуючись загальними засадами цивільного законодавства, якими, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність, умовами, за яких втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві; якщо позивач надає докази вчинення випадку домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, суд зобов`язаний оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій; хоча виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб, оскільки права кривдників не можуть переважати права жертв; за встанеовлених судом обставин виселення ОСОБА_2 з належного на праві власності ОСОБА_1 житла переслідує легітимну мету, а саме лише незабезпечення його іншим житлом на момент розгляду справи не свідчить про перевагу інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, про покладення саме на відповідача індивідуального та надмірного тягара, тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності, а позов підлягає задоволенню .

Керуючись, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, 116 ЖК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування майном, шляхом виселення задовольнити

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення ОСОБА_2 , із будинкуза адресою: АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_4

Суддя Т.В.Костюкова