Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/6836/24
Провадження №: 2/332/667/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 р.

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сапунцова В.Д.,

за участю секретаря Горбань Є.Г.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (адреса: м. Запоріжжя, пр-к. Соборний, буд. 206, ) про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вінє власником жилого будинку АДРЕСА_2 . На теперішній час, згідно з рішенням Запорізької міської ради № 115 від 27.09.2023 р., вулицю Норільську перейменовано на вулицю Січеславську.

Зазначений будинок було придбано на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та продавцем ОСОБА_2 25 вересня 2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. за р.№ 2428. Відповідно до чинного на час укладення договору законодавства, право власності на жилий будинок було зареєстроване в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 17 жовтня 2002 року, про що свідчить реєстраційний напис на договорі. Згідно п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 157/6445 від 18.02.2002 р., в редакції, яка діяла станом на час оформлення договору купівлі-продажу.

Згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив жилий будинок АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 1473 кв.м.

Згідно наявного технічного паспорту, виготовленого станом на 18.09.2002 року, земельну ділянку розміром 1473 кв.м. зареєстровано за будинком на підставі рішення виконкому Заводської районної ради № 60 від 21.02.80 р. При зверненні позивача до органу приватизації з приводу оформлення приватизації земельної ділянки при будинку, виявилось, що земельну ділянку при будинку по АДРЕСА_2 вже було приватизовано попередньою власницею будинку - продавцем ОСОБА_2 .

Так, Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 204/151 від 27.06.2002 року в порядку, передбаченому Декретом Кабінету Міністрів України N 15-92 від 26.12.92 р. було передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1455 га, в тому числі:

площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель;

площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_2 було видано Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 029366, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 913 від 08 серпня 2002 року. Таким чином, станом на 25 вересня 2002 року (дату укладення та посвідчення договору купівлі- продажу) земельна ділянка при будинку по АДРЕСА_2 мала статус приватної власності.

На підставі вище зазначеного, виявилося, що у позивача відсутній належним чином оформлений договір про придбання приватизованої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , який треба було укласти за вимогами законодавства станом на день оформлення договору купівлі-продажу 25 вересня 2002 року.

Із змісту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та продавцем ОСОБА_2 25 вересня 2002 року, вбачається, що обидві сторони мали намір і фактично здійснили правочин купівлі-продажу не окремого жилого будинку, а будинку разом з земельною ділянкою при ньому. Також позивачу стало відомо, що продавець за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 , яка мала б бути відповідачем за цим позовом, померла. Як вбачається з відповіді Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31.10.2024 року № 604/32.21-01.20 на запит адвоката, у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян наявний актовий запис № 6400 про смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений 11.07.2005 Олександрійським відділом державної реєстрації у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Позивачу на теперішній час невідомо, чи наявні у померлої ОСОБА_2 спадкоємці, яких було б необхідно залучити для участі в справі. Тому відповідачем зазначено Територіальну громаду м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просить визначити за ним право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 0,1455 га, в тому числі:

- площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель;

-площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою суду від 29.11.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору.

17.01.2025 від представника відповідача Крат А.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Свою позицію обґрунтовує наступним, а саме: оскільки спірна земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була передана у приватну власність рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.06.2002 № 204/151 «Про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 ». Право власності на вказану земельну ділянку підтверджує Держаний акт на право приватної власності на землю III-ЗП № 029366 від 08 серпня 2002 року виданого на імя ОСОБА_2 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 913. Отже, зазначена земельна ділянка, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.06.2002 № 204/151 вибула зі земель комунальної форми власності та станом на дату звернення позивачем до суду має статус приватної форми власності. Виходячи з наведеного, спірна земельна ділянка не належить до земель комунальної форми власності. Отже, Запорізька міська рада є неналежним відповідачем у справі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2025 року у вказаній справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, просить позов ять витрати, понесені по сплаті судового збору, залишити за позивачем.

Представник відповідача через підсистему «Електронний суд» надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, просить в задоволенні позовної заяви відмовити на підставі обставин, викладених у відзиві на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2002 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. за реєстраційним номером № 2428 житловий будинок АДРЕСА_2 (стара адреса: АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці площею 1473 кв.м. належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 .

Згідно технічного паспорту земельну ділянку розміром 1473 кв.м. зареєстровано за будинком на підставі рішення виконкому Заводської районної ради №60 від 21.02.1980 року.

На підставі Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 204/151 від 27.06.2002 року ОСОБА_2 у приватну власність передано земельну ділянку по АДРЕСА_2 загальною площею 0,1455, в тому числі:

- площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель;

- площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічним чином питання обов`язків доказування та питання доказів регулює ст.60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 51 ЦПК Кодексу визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорювання його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, - суд не міг вирішувати питання про задоволення позовних вимог, а тим більше задовольнити позовні вимоги, тобто давати оцінку підставам та предмету позову та винести рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного (належних) відповідача (відповідачів, співвідповідачів), на права та обов`язки якого (яких) впливатиме таке судове рішення, що може бути залучений (залучені) виключно за заявою позивача, суд не може вирішувати питання про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 84 років, що підтверджується актовим записом про смерть № 6466 складеним 11.07.2005 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції.

Згідно з повідомленням Першої Запорізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) №166/01-09 від 21.01.2025 року відомості щодо заповітів, спадкових договорів, а також заведених спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину відносно ОСОБА_2 , 1921 року народження, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 зі Спадкового реєстру відсутні.

Тому, на підставі викладеного, у разі відсутності спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини належить входить нерухоме майно за його місцезнаходження.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного суду від 16 лютого 2022 року в справі №752/3435/16 (провадження №61-231 св20) від 29 червня 2022 року у справі № 175/772/16-ц (провадження №61-3581 св21) від 27 липня 2023 року у справі №296/8061/19 (провадження №61-2873св22) та інші.

Згідно з визначеними нормами законодавства, суд вважає Територіальну громаду міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради належним відповідачем по даній справі.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст.ст. 12, 13ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченихЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Нормою ст.16ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі ст.11ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 81, 116, 120, 125, 126, 131, 132ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а)придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ)виділення внатурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебуваютьу власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду,розміщені на земельній ділянці,що перебуває у власності іншої особи,переходить право власності на земельну ділянку або її частину,на якій вони розміщені,без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок,будівлю або споруду,є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в чинній редакції (яка була чинною і під час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3 - 8.5) наголосила на тому, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Суд звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 16 квітня 2019 року в справі № 907/68/18 і від 31 травня 2018 року в справі № 29/5005/17496/2011.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, враховуючи, що позивачу на праві власності належить житловий будинок, що іншим чином підтвердити право власності позивача на земельну ділянку неможливо, то суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку підлягають задоволенню.

Відповідно до змісту позовної заяви позивач не заявляє вимогу та не ставить питання про стягнення судових витрат з відповідача, тому суд залишає судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-80,259,263-265,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (адреса: м. Запоріжжя, пр-к. Соборний, буд. 206, ) про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 0,1455 га, в тому числі:

-площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель;

-площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи http://court.gov.ua/fair.

Повний текст судового рішення складено 07 травня 2025 року.

Суддя: В.Д. Сапунцов