Справа № 158/468/25 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/419/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Данилюк В. А., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що 29 квітня 2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого надав останньому 60000 доларів США, що на час надання позики в еквіваленті становило 1671000 грн, які відповідач зобов`ячався йому повернути в строк до 29 листопада 2021 року.

Оскільки, у встановлений договором позики строк ОСОБА_3 позичені гроші йому не повернув, то рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року з останнього на його користь було стягнуто 2296361 грн 80 коп.

Крім того вказував, що відповідач ОСОБА_3 , ще до рішення суду про стягнення з нього боргу, за договором позики з метою ухилення від сплати боргу за рахунок реалізованого майна уклав з відповідачем ОСОБА_4 договори купівлі продажу двох земельних ділянок.

У зв`язку із чим позивач просив суд, визнати недійсними: договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1 (один) га, кадастровий номер № :03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (номер відомостей про речове право 49777656, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218), укладений 31 березня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 (два) га, кадастровий номер № :03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (номер відомостей про речове право 49777293, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218) укладений 31 березня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію прав власності на вказані земельні ділянки відповідача ОСОБА_4 та поновити записи у вказаному реєстрі щодо права власності на ці ж земельні ділянки за відповідачем ОСОБА_3 .

Також позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій зазначав, що оскільки предметом спору є нерухоме майно, яке за договорами купівлі-продажу відчужено та було перереєстровано на нового власника, то існує велика ймовірність подальшого відчуження оспорюваних земельних ділянок відповідачем ОСОБА_4 на користь третіх осіб, що значно ускладнить та зробить неможливим, у разі задоволення його позову, виконання рішення суду.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 з метою забезпечення поданого ним позову просив суд накласти арешт на:

- земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1 (один) га, кадастровий номер № :03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області;

- земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1 (один) га, кадастровий номер № :03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 лютого 2025 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувану ним ухвалу суд постановив без врахування обставин справи, тим самим порушив норми процесуального права, які регулюють вирішення цього питання.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд вважав, що заходи забезпечення позову, які просив застосувати позивач, не зумовлюють фактичного вирішення справи по суті і не направлені на захист його порушених прав.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24квітня2024 року у справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) викладено наступні висновки, які є застосовними у справі, яка переглядається.

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що до набрання чинності Законом України від 03жовтня 2017року №2147-VIII«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» процесуальний закон передбачав, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Після набрання чинності цим Законом ч.ч.1,2, ст.149ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3)співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок, які є предметом спору у даній цивільній справі.

Позивач ОСОБА_2 у заяві про забезпечення позову просив суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на земельні ділянки, які передавались на підставі освоюваних ним договорів купівлі-продажу, оскільки у подальшому ці ж земельні ділянки можуть бути відчужені відповідачем ОСОБА_4 , що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Враховуючи зазначені норми процесуального закону, практику Верховного Суду та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене вище нерухоме майно, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.

На думку колегії суддів, обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і жодним чином не порушує прав інших осіб, які не є учасниками цієї справи. До того ж арешт спірного нерухомого майна є тимчасовим, а тому не є таким, що порушує права власника, а є лише обмежувальним заходом встановленим законом та необхідним на час вирішення судового спору.

Ураховуючи зміст заяви про забезпечення позову позивача ОСОБА_2 , у справі, яка переглядається, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, балансу інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом спору.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 лютого 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2 , про забезпечення позову задовольнити.

До набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок накласти арешту на нерухоме майно:

- земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1 (один) га, кадастровий номер № :03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (номер відомостей про речове право 49777656, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218);

- земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2 (два) га, кадастровий номер № :03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (номер відомостей про речове право 49777293, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Стягувач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ).

Боржник: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ).

Боржник: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації/проживання: АДРЕСА_5 )

Головуючий

Судді