№ 2/183/2510/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніскової А.В.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Самарівської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила Інна Армоніківна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

26 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановлений законом строк він, як єдиний спадкоємець, звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підставі поданої заяви було заведено спадкову справу № 1/22.

Позивачу приватним нотаріусом Лила І.А. надано перелік документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, але ж через втрату будь-яких документів окрім оновленого в 2015 році технічного паспорту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в спадковій справі відсутні документи, які підтверджують належність вищезазначеного будинку померлому.

В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 просив суд:

- визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила І.М. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також зобов`язано Першу Новомосковську державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надати інформацію про наявність чи відсутність спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 та після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 . Зобов`язано комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» надати інвентаризаційну справу на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника останній просив розглядати справу без його участі, вимоги підтримує в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача - Самарівської міської ради Дніпропетровської області міський голова Сергій Рєзнік в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без їх участі та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає що позивачу достатньо зареєструвати право власності на спірний об`єкт в реєстрі речових прав за спадкодавцем.

Представник третьої особи - Першої Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно дост.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_9 в м. Новомосковську Дніпропетровської області народився позивач, актовий запис № 779 від 17 грудня 1958 року. Його батьками зазначені: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24 жовтня 1972 року (а.с. 7).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років померла ОСОБА_2 , про що 14 травня 2020 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено відповідний актовий запис № 409, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 14 травня 2020 року (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 81 роки помер ОСОБА_3 , про що 10 січня 2022 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено відповідний актовий запис № 51, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 10 січня 2022 року (а.с.8).

Згідно свідоцтва про поховання серії № 2/22 від 01.01.2022, яке видане ОСОБА_1 , на кладовищі в АДРЕСА_2 , про те о виділено місце поховання на 02.01.2022р. на померлого ОСОБА_3 (зворот а.с. 8).

Таким чином, позивач є сином ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановлений законом строк позивач, як єдиний спадкоємець, звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підставі поданої заяви було заведено спадкову справу № 1/22, що підтверджується витребуваною судом спадковою справою після смерті ОСОБА_3 (а.с. 47-73).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 у визначений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На момент смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 94 від 14 січня 2022 року (а.с. 54).

03.10.2024 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в спадковій справі відсутні документи, які підтверджують належність вищезазначеного будинку померлому (зворот а.с. 72).

В той же час, в матеріалах спадкової справи міститься відповідь Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» № 234/21 від 19 квітня 2021 року, зі змісту якої вбачається, що станом на 29 грудня 2012 року правова документація на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не виготовлялась. Право власності на будинок в БТІ не зареєстровано. Відповідно до матеріалів інвентаризації, проведеної станом на 30 листопада 2015 року, на земельній ділянці розташовані: будинок «А», загальна площа 56,8 кв.м. (лампач обкладений цеглою 1950 року побудови), житлова площа 34,3 кв.м.; літня кухня Б (1950 р.п.), погріб з шийкою В (1980 р.п.), вбиральня Г (1980 р.п.), баня Д (1980 р.п.), сарай Е (1982 р.п.), навіс Ж (1982 р.п.), сарай З (1982 р.п.), зливна яма я (1980 р.п.), колодязь інженерних мереж я1 (1980 р.п.), колонка к (1980 р.п.); огорожа № 1-6, покриття І, доріжки ІІ 1992 року побудови (а.с. 16).

Тобто всі побудови були проведені до 1992 року. Крім того, згідно технічного паспорта, виготовленого паспорта, виготовленого спеціалістом КП «НМБТІ`ДОР» 30.11.2015 року на садибний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що окрім зазначених в довідці КП «НМБТІ`ДОР № 234/21 від 19.04.2021 року побудов. В переліку назв об`єкті господарських будівель та споруд на вказаній земельній ділянці також розташовані: житлова прибудова літ.А1 (1965 року побудови), прибудова літ.а (1980 р.п.) та прибудова літ.б (1950 р.п.). Вказане домоволодіння було побудоване ще в 1950 році дідом позивача ОСОБА_4 . Померлим ІНФОРМАЦІЯ_6 на виділеній йому земельній ділянці, переданій в безстрокове користування , але всі документи на будинок згоріли та були втрачені. Після смерті діда ОСОБА_4 в 1977 році в управління спадковим майном вступив його батько, але як з`ясувалось свої спадкові права на вказаний житловий будинок він за життя не оформив.

26 вересня 2024 року набула чинності постанова Верховної Ради України № 3984-IX від19.09.2024 року про перейменування окремих населених пунктів та районів, зокрема було змінено назви Новомосковського району на Самарівський район; місто Новомосковськ Новомосковського району на місто Самар Самарівського району.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1216,1222,1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач призначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пунктом 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В даному випадку, судом встановлено, що через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства.

Відповідно дост.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно ст.16 ЦК України, він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на вищевказаний житловий будинок, проте за життя належним чином не встиг оформити та зареєструвати своє право власності на нього, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину.

Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до ст. 1270 ЦК України прийняв спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг через відсутність правовстановлюючих документів на спадковий будинок та реєстрації права власності за спадкодавцем на спірне майно, у зв`язку з чим за ним належить визнати право власності на житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїзпроти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно покласти на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Самарівської міської ради Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила Інна Армоніківна про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП № НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач - Самарівська міська рада Дніпропетровської області, , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 14;

третя особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила Інна Армоніківна, місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 37.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Сорока О.В.