Справа № 188/1749/24
Провадження № 2/188/542/2025
05 травня 2025 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі судового засідання Бібіковій В.В.,
розглянувши відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі відповідач ) про визнання права власності.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що їй на підставі договору дарування від 27.11.2001р. належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
У зв`язку з військовою агресією позивач покинула своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації та виїхала з міста Лисичанськ.
Позивач звернулася із письмовою заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно, проте 29 травня 2024 року отримала відмову в проведенні реєстраційних дій.
Посилаючись на ст.ст. 328, 392 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру.
Ухвалою суду від 25 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд, який неодноразово відкладався для належного повідомлення відповідача.
Позивач 29.01.2025 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причина неявки суду не відома. Про дату розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Правом на надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.
На підставі положень статей 280-281 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось.
Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач ніяких доказів суду не надав.
Оцінивши в сукупності надані суду позивачем докази, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) на підставі договору дарування від 27.11.2001р. на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 27.11.2001, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 3071 та відповідного реєстраційного надпису від 06.12.2001р. Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача та записане у реєстрову книгу за № 24 реєстраційний номер № 347.
Зміна прізвища ОСОБА_2 на шлюбне ОСОБА_3 підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області.
У технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 347, інвентаризаційна справа № 6264), виготовленому станом на 04.12.2001 Лисичанським державним малим комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» одноосібним власником квартири загальною площею 37,8 кв. м вказана позивач.
24.05.2024 з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно позивач звернулася до державного реєстратора Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області щодо реєстрації права власності на нерухоме майно - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .
29 травня 2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Городицькою Мариною Олександрівною було прийнято рішення № 73379319 про відмову в проведенні реєстраційних дій з посиланням на те, що не надано доказу реєстрації права власності на майно до 2013 року.
На підставі аналізу наданих позивачем доказів суд дійшов висновку, що на підставі договору дарування від 27.11.2001, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 3071 та відповідного реєстраційного надпису від 06.12.2001 Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача та записане у реєстрову книгу № 24 за реєстраційним № 347 позивач стала власником однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, м. Лисичанськ, що відноситься до Лисичанської міської територіальної громади Луганської області, перебуває на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, тому позивач не може звернутися до Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, про що зазначено у ст. 16 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами 3 та 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004, набрав чинності 03.08.2004, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За встановлених у справі обставин наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що її право власності не визнається, тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Оскільки позивач не заявила про відшкодування судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України їх слід залишити на позивачеві.
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37,8 кв.м, житловою площею 19,0 кв.м.
Судові витрати позивача залишити на позивачеві.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його складення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя П. О. Бурда