Справа № 462/8031/23 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н. М.
Провадження № 22-ц/811/3766/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника ОСОБА_1 Ляхова І. О., представника ОСОБА_2 Вуса О.І., представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепа Ольга Орестівна, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Марек Тетяна Тадеушівна про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Глинчук-Кучерепа О.Д. про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона 07 березня 2007 р. придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована в АДРЕСА_1 на території Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку за кадастровим номером :05:001:0139, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Урумовою Ж.М., зареєстрованого в реєстрі за №1112. 17 квітня 2007 на вищевказану земельну ділянку їй видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №483582.

Окрім цього, на зазначеній земельній ділянці було збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок загальною площею 320,70 кв.м, житлова площа 136,10 кв.м, на який їй видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 та видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначає, що 28 грудня 2007 між нею та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» укладено Іпотечний договір №4046/0046/325570, відповідно до якого вищевказана земельна ділянка та житловий будинок передані в іпотеку банку у забезпечення зобов`язань за Кредитним договором №014/0046/82/54764 від 28 грудня 2007р.

29 вересня 2023 їй стало відомо, що власником спірної земельної ділянки та житлового будинку є ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу №2747 від 24 грудня 2021р., посвідченого приватного нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепою О.О. Однак, між нею та ОСОБА_2 не було жодних перемовин або домовленостей про продаж спірного будинку та земельної ділянки. Будь-якої інформації про можливий продаж зі сторони ВАТ «Райффайзен банк Аваль» їй не надходило. До того ж, вона не виставляла нерухоме майно на продаж та не планувала такий. Отже, враховуючи відсутність її волі у продажі нерухомого майна, яке належало їй на праві власності, то договір купівлі-продажу №2747 від 24 грудня 2021 про придбання відповідачем спірного майна укладено з порушенням норм цивільного законодавства.

Просила витребувати із чужого незаконного володіння відповідача на її користь житловий будинок загальною площею 320,70 кв.м, житлова площа 136,10 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :05:001:0139, що за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.1-7).

07 березня 2024 року позивачка ОСОБА_1 подала заяву про зміну підстави позову.

В обґрунтування заяви покликалася на те, що згідно Інформаційної довідки від 24 грудня 2021 за №292549831р, яку надав нотаріус значиться, що власником спірного житлового будинку та земельної ділянки є ОСОБА_3 . Підставою реєстрації права власності є Договір кредиту та Іпотечний договір, а також договори про відступлення права вимоги за зазначеними договорами.

Як свідчать документи по справі, єдиною підставою набуття права власності на спірне нерухоме майно було відступлення права вимоги за Кредитним договором згідно Договору комісії № 030314/1 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором від 03 березня 2014 року, який за своєю правовою природою є договором про відступлення права вимоги, про що свідчить предмет та умови договору та Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 05 березня 2014 року, які було укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» та фізичною особою-громадянином ОСОБА_3 .

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не могли відступити (продати) права вимоги на користь ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь ОСОБА_3 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» не мало права.

До ОСОБА_3 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки також не було. Так само, як і не було у нього достатнього обсягу повноважень (права власності) для продажу цього предмета іпотеки ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що у ОСОБА_3 не виникло права власності на спірний будинок та земельну ділянку (предмет іпотеки), він не мав законних підстав відчужувати ці будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 .

Придбавши будинок та земельну ділянку у такої особи, ОСОБА_2 як її покупець теж не набув право власності на них. Зареєструвавши це право за собою, він став їх володільцем, а право володіння разом із правами користування та розпорядження будинком та земельною ділянкою надалі належать позивачу як їх власнику. Йдучи на ризик із придбанням майна в особи, яка зареєструвала своє право власності на нього, але за законом не могла таке право набути, кінцевий набувач несе ризик ненастання негативних наслідків придбання будинку та земельної ділянки у її незаконного володільця (т.1 а.с.192-198).

11 березня 2024 року представник ОСОБА_7 адвокат Ляхов І.О. подав заяву про зміну підстави позову, у якій покликався на те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою, не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Таким чином, не можна вважати державну реєстрацію як безумовне виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірне майно, без встановлення правомірності переходу права власності від ОСОБА_1 , яка згоду на відчуження нерухомого майна не надавала та правочинів з ОСОБА_3 не укладала. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (ч. 1 ст. 388 ЦК України). Для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки кінцевому набувачеві.

З врахуванням зазначених обставин в остаточних вимогах представник позивачки просив:

залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 ;

витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 320,70 кв.м, житлова площа 136,10 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :05:001:0139, що за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с. 201-206).

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепа Ольга Орестівна, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Марек Тетяна Тадеушівна про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції помилково застосовано до правовідносин норми матеріального права передбачені ч.3 та 4 ст.267 ЦК України та навпаки помилково не застосовано норми матеріального права передбачені ч.5 ст.267 ЦК України.

Зазначає, що лише у 2024 році, після ознайомлення із матеріалами нотаріальної справи, позивачці стало відомо про здійснення державної реєстрації її спірного будинку та спірної земельної ділянки на ОСОБА_8 , що мало місце 28 жовтня 2016 року (на її житловий будинок) та 01 листопада 2016 року (на її земельну ділянку), у зв`язку з чим нею 10 березня 2024 року було подано заяву про зміну підстав позову.

На відміну від ч.3 та 4 ст.267 ЦК України в яких за нормами матеріального права позовну давність застосовують лиш е за заявою сторони у спорі та застосування якої заявлено стороною у спорі, то за частиною 5 ст..267 ЦК України відносно захисту порушеного права суд самостійно визнає поважними причини пропущення строку позовної давності відповідно до доказів, наявних у справі і лише у тих випадках, коли відповідачем заявлено про таке застосування. В той же час, подання позивачем до суду позовної заяви із відповідними позовними вимогами та обґрунтування для їх задоволення, вже є проханням до суду вважати строк звернення до суду в межах достатнього для задоволення вимог та здійснення судового захисту порушеного права.

Суд за ч.5 ст.267 ЦК України може визнати поважними причини пропуску позовної давності без клопотання сторони за наявності у матеріалах справи відповідних доказів.

В матеріалах справи наявні докази та інформація, що позивачці не було відомо про вибуття у 2016 році із її власності спірного майна. Вона продовжувала проживати у спірному будинку разом з дітьми, а ОСОБА_3 ніколи у спірному будинку не проживав.

Тому хоча й відбулося виселення ОСОБА_1 з її малолітніми дітьми із спірного будинку, але вона продовжувала володіти ним як власник, до вирішення питання із кредитором АТ «Райффайзен банк Аваль» відносно кредитних та іпотечних правовідносин.

25 жовтня 2024 року, за чотири дні до винесення рішення суду зі сторони ОСОБА_8 подано Заяву про застосування строків позовної давності, тому надати додаткові документи зі сторони позивачки вже не було достатньо часу, бо сама позивачка із дітьми знаходиться за кордоном, як вимушено переселенка.

Виконавчий напис від 05 березня 2010 року за №310 втратив свою юридичну силу 05 березня 2013 року, оскільки його своєчасно не було пред`явлено до виконання.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2012 року у справі №1309/2899/12 має преюдиційне значення лише в частині виселення, жодного обмеження користування чи розпорядження спірним майном (будинком та земельною ділянкою) дане рішення не містить.

Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про обізнаність ОСОБА_1 про вибуття спірного майна із її власності 17 квітня 2013 року, бо такого вибуття із власності за заочним рішенням від 03 жовтня 2012 року у справі №1309/2899/12 та за виконавчим написом від 05 березня 2010 року за №310 не було.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не може набувати право вимоги за кредитним договором, то у нього не могло виникнути право власності на спірне майно, що в свою чергу позбавляє його право розпоряджатися ним.

ОСОБА_1 не було повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до діючого законодавства у 2016 році, що є підставою для скасування державної реєстрації та визнання її неправомірною.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося без оцінки предмету іпотеки, що є порушенням норм ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону на момент звернення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 подано інформаційну довідку №297204652 від 29 вересня 2023 року, із якої їй стало відомо про власника спірного майна ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу. Із вказаної інформаційної довідки не випливало інформації, яка би свідчила про державну реєстрацію спірного майна на ОСОБА_8 та відсутня будь-яка інформація про відступлення права вимоги від перевинного кредитора АТ «Райффайзен банк Аваль».

У 29 вересня 2023 року ОСОБА_1 стало відомо що власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 записано на ОСОБА_2 . Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було жодних перемовин або домовленостей про продаж останньому спірного будинку чи земельної ділянки за договором купівлі-продажу 2747 від 24 грудня 2021 року.

Апелянт зазначає, що після припинення юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанс», 07 жовтня 2016 року відбулась державна реєстрація права власності на спірне майно на фізичну особу громадянина ОСОБА_3 який відповідно до діючого законодавства не мав права на відступлення прав вимог, а також не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки на свою користь, як і не мав права на вчинення будь яких дій відносно Кредитного договору та предмета іпотеки.

Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Це саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Враховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а таке відступлення на користь ОСОБА_3 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» не мало права.

До ОСОБА_3 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки також не було.

Враховуючи те, що у ОСОБА_3 не виникло право власності на спірний будинок та земельну ділянку (предмет іпотеки) він не мав законних підстав відчужувати цей будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 .

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 07 березня 2007р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована в АДРЕСА_1 на території Рудненської селищної ради, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М., зареєстрований в реєстрі за №1112 /Т.1 а.с.12/.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, 17 квітня 2007р Рудненською селищною радою ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №483582 /Т.1 а.с.14/, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 /Т.1 а.с.15/ та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17056920 /Т.1 а.с.13/.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2012р позов Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Авальдо ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 /3-ті особи: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зняття з реєстрації та виселення задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з житлового будинку АДРЕСА_1 , та знято їх з реєстрації за зазначеною адресою /мат. справи №1309/2899/12, а.с.72-74/.

Даним судовим рішенням встановлено наступні обставини справи.

28 грудня 2007р між Банком та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/0046/82/54764 / мат. справи №1309/2899/12, а.с.7-12/. За умовами кредитного договору позивач видав кредит зазначеному відповідачу у розмірі 161850 дол. США, зі сплатою 14 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 28.12.2017 року /п.п. 1.1.1,1.1.5,1.2.1 кредитного договору/.

Для забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань, 28 грудня 2007р між останньою та позивачем був укладений іпотечний договір /мат. справи №1309/2899/12, а.с.15-18/ за умовами якого у разі порушення відповідачем умов, визначених кредитним договором № 014/0046/82/54764, позивач має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не виконувала взяті на себе зобов`язання, які були передбачені кредитним договором, а саме не сплачувала у встановлені строки суми кредиту та процентів, в зв`язку з чим 05 березня 2010 року за заявою позивача (іпотекодержателя) приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. вчинено виконавчий напис №310 на договорі іпотеки №4046/0046/325570 від 28 грудня 2007р, згідно якого звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа 320,70 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку /мат. справи №1309/2899/12, а.с.21/.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2012р у справі №1309/2899/12, отримане представником ОСОБА_1 ОСОБА_15 на підставі заяви про видачу копії рішення від 17 квітня 2013р, набрало законної сили.

Окрім цього, 30 липня 2014р. ухвалою Залізничного районного суду м. Львова замінено стягувача Публічне акціонерне товариство Райфайзен банк Аваль його правонаступником ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях ВП № 36830368 від 04 березня 2013р.; ВП №36830120 від 04 березня 2013р.; ВП № 36829098 від 04 березня 2013р.; ВП № 36830011 від 04 березня 2013р.; ВП № 36830250 від 04березня 2013р.; ВП № 36829857 від 04 березня 2013р., відкритих на підставі виконавчих листів, виданих Залізничним районним судом м. Львова у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 /3-ті особи: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зняття з реєстрації та виселення /мат. справи №1309/2899/12, а.с.152-154/.

Даною ухвалою суду встановлено наступне.

03грудня 2013 року державним виконавцем Залізничного ВДВС ЛМУЮ Горбовим В.І. були винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП № 36830368 від 04 березня 2013р.; ВП № 36830120 від 04 березня 2013р.; ВП № 36829098 від 04 березня 2013р.; ВП №36830011 від 04 березня 2013р.; ВП № 36830250 від 04 березня 2013р.; ВП № 36829857 від 04 березня 2013р. з виконання вищевказаного рішення суду /мат. справи №1309/2899/12, а.с.114-126/. Стягувачем у зазначених виконавчих провадженнях є ПАТ Райффайзен банк Аваль.

03 березня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дрім Фінанс та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., відповідно до умов яких правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Райфайзен банк Аваль, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Стандарт, Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дрім Фінанс став ОСОБА_3 в частині вимог до ОСОБА_1 заборгованості в сумі 280 501,63 дол. США за кредитом, та 12 912 734,1 грн. (дванадцять мільйонів дев`ятсот дванадцять тисяч сімсот тридцять чотири гривні 10 коп.) пені. Що включають в себе 176 826,58 дол. США заборгованість за кредитом, 103 675,05 дол. США заборгованість за процентами та 12 912 734,1 грн. пені /мат. справи №1309/2899/12, а.с.102-106/.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження №36830368 від 25 квітня 2013р державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Горбовим В.І. встановлено: рішення суду виконано, боржника ОСОБА_1 виселено за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт державного виконавця від 25 квітня 2013р. Постановлено виконавче приводження закінчити /Т.2 а.с.29/.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0600 га, кадастровий номер :05:001:0139, що за адресою: АДРЕСА_1 вибули з володіння ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису №310 від 05 березня 2010 року, вчиненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. на договорі іпотеки № 4046/0046/325570 від 28 грудня 2007, поза її волею.

З пояснень сторін та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 вересня 2023р державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепою О.О. 24 грудня 2021 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер :05:001:0139, за цією ж адресою, за ОСОБА_2 .

Як на підставу своїх вимог, позивачка покликається на те, що те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

Особливу увагу, як на обґрунтування позовних вимог в порядку ч. 4 ст. 263 ЦК України звертає на розглянуту Великою Палатою Верховного Суду справу № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22), в якій суд касаційної інстанції досліджував правовідносини за аналогічними обставинами та за аналогічними договорами в яких кредитором було ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», яке спочатку здійснило відступлення права вимоги на інший банк, який одразу же відступив право вимоги на фінансову компанію, яка в свою чергу тут же здійснила відступлення на фізичну особу-громадянина. В зазначеній справі так само, є аналогічним звернення стягнення на предмет іпотеки вже фізичною особою на свою користь і на своє ім`я. У справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) ВП ВС зроблено наступний правий висновок: Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

З цього приводу, суд зазначає, що 05 березня 2010 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №310, яким звернуто стягнення на спірне майно, яке належало ОСОБА_1 .

Вказаний виконавчий напис не оспорювався та в судовому порядку не визнався недійсним.

Окрім цього, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2012р, яким виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з житлового будинку АДРЕСА_1 , та знято їх з реєстрації за зазначеною адресою не оскаржувалось та набрало законної сили.

За змістом статей 387, 388 ЦК України позов про витребування майна пред`являється власником до володільця спірного майна.

Отже, позивачкою не доведено наявність у неї права власності на спірне майно, а відповідно не обґрунтовано та не доведено порушення її прав та інтересів, у зв`язку із чим суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у позивачки матеріально-правових підстав заявляти про порушення права власності та відсутність підстав звертатись за захистом цього права, у тому числі шляхом його витребування.

Окрім цього, представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Керодом Р.П. в суді першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частини перешої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторонни у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позоовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необгрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовона давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовоної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховоного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/13-ц).

У справі що переглядається, право позивачки було порушено, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи ОСОБА_3 суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України і для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор-банк або інша фінансова установа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2023 року у справі №910/8413/21 звернула увагу на те, що приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 52.96).

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі №910/8413/21 приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019р по справі № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18) дійшла висновку, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вищезазначені особи мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст. 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019р у справі №914/3224/16 зазначено, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20 вересня 2011р у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22 жовтня 1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Як достовірно встановлено судом, ОСОБА_1 стало відомо про вибуття спірного майна із її власності 17 квітня 2013р, що підтверджується заявою про видачу копії рішення /мат. справи 1309/2899/12, а.с.51/, постановою про закінчення виконавчого провадження №36830368 від 25 квітня 2013 /Т.2 а.с.29/, а щонайпізніше після державної реєстрації права власності на ОСОБА_3 за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32105879 від 28 жовтня 2016 року на житловий будинок АДРЕСА_1 та за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32154637 від 01 листопада 2016 року на земельну ділянку.

З даним позовом ОСОБА_1 звернулась у суд 17 жовтня 2023 року, тобто більше семи років по тому.

Отже, перебіг позовної давності починається з 25 квітня 2013 року, тобто від дня, коли ОСОБА_1 виселено зі спірного майна, на підставі рішення суду від 03 жовтня 2012р і щонайпізніше 01 листопада 2016 року, коли було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування.

При цьому, представником позивача не подано заяви про поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 адвокатом Ляховим І.О. додано ряд документів як-от:

договір про погашення боргу від 12 липня 2019 року;

договір реструктуризацію боргу від 16 серпня 2018 року;

договір про реструкторизацію боргу від 16 серпня 2018 року;

квитанція від 27 серпня 2018 року газ Львівобленерго;

квітанція від 27 серпня 2018 року Львівобленерго;

квитанція від 28 грудня 2018 року газ;

квитанція від газ 27 серпня 2018 року;

квитанція за електроенергію 01 червня 2019 року;

квитанція за електроенергію 01 липня 2019 року;

квитанція оплата за газ 10 червня 2019 року;

повідомлення про соціальну пільгу з 02 червня 2016 року по 25 травня 2018 року;

повідомленння про соціальну пільгу з 26 травня 2018 року по 25 травня 2020 року;

податкові повідомлення рішення від 05 лютого 2018 року, 07 травня 2020 року та від 12 квітня 2018 року;

рахунки за спожитий газ 09 серпня 2018 року, 09 вересня 2018 року, 10 жовтня 2018 року, 10 листопада 2017 року, 10 грудня 2017 року, 18 лютого 2019 року,18 травня 2017 року, 27 серпня 2019 року;

рахунки про розподіл газу від 06 вересня 2020 року, 07 травня 2020 року та 23 листопада 2020 року.

Вказані документи на думку представника позивачки свідчать про те, що остання користувалася спірним будинком не знала і не могла знати про нового власника спірного будинковолодіння до вересня 2023 року.

Однак, на переконання колегії суддів, сплата Дейкалюк Ю.О. комунальних послуг в період з 2017 по 2020 роки, отримання нею податкових повідомлень та повідомлень про соціальні пільги, очевидно самоправне вселення у будинок (після рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2012 року про виселення з нього) не свідчить про те, що позивачка пропустила з поважних причин строк звернення до суду.

Представником позивачки не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що остання не знала чи не могла знати про те, що станом на 01 листопада 2016 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже була актуальна інформація про ОСОБА_3 як нового власника житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка не ставила жодних притензій до нового власника спірного будинковолодіння ОСОБА_3 з 2016 року доки останній не відчужив його за договором купівлі - продажу від 24 грудня 2021 року ОСОБА_2 .

Тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 довідалася про порушення своїх прав лише в кінці 2023 року не знайшли свого підтвердження.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачка звертаючись до суду із позовом 17 жовтня 2023 року, пропустила строк позовної давності на застосування якого просив представник відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 травня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.