Справа № 645/671/25
Провадження № 2/645/1126/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Шарка О.П

секретаря судових засідань Мухіна В.А.

розглянувши у відкритому у судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові в цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування у Немишлянському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування у Немишлянському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : Виділити у користування ОСОБА_1 окрему житлову кімнату, житловою площею 12,9 кв.м. Виділити у спільне користування ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 дві окремі кімнати житловою площню 14,0 кв.м з балконом площею 2,4 кв.м. та кімнату площею 10,00 кв.м. Підсобні приміщення квартири АДРЕСА_1 : кухня 5,3 кв.м., коридор 11.2 кв.м, ванна кімната 2,0 кв.м, вбиральня 0,9 кв.м., вбудована шафа (6) та комора (9) залишаються у спільному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. (тисяча одинадцять гривень двадцять копійок), витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

В обґрунтування позову зазначила, що їй належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина у праві власності на трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цієї квартири є: ОСОБА_2 - 1/3ч. та її неповнолітня дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1/3ч. вказаної квартири, на підставісвідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2024 року. Ця квартира належала її сину ОСОБА_4 , який загинув при виконнанні воїнського обов 'язку 22.01.2024р.. ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , яка по справі представляє також інтереси їх неповнолітньої доньки. Загальна площа цієї квартири становить 59,9 кв.м., житлова площа 37,2 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат площею 12.9, кв.м. 10,0 кв.м.,14.0кв.м.. кухнею 5,3 кв.м., коридором 11.2 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., балкону 2,4 кв.м. Враховуючи, що квартира є трикімнатною, співвласниками є троє фізичних осіб, які не можуть узгодити між собою порядок користування квартирою, це призводить до постійних конфліктів між ними. Крім того, всі витрати на утримання квартири та оплату житлово-комунальних послуг несе виключно Позивач. Інші співвласники Відповідачі не проживають у вказаній квартирі, не сплачують свою частку (теплопостачання, витрат за обслуговування будинку, тощо ) ані надавачам таких послуг, ані відшкодовують витрати Позивачу. За таких обставин, Позивач вважає, що спір стосовно порядку користування квартирою, яка знаходиться у спільній частковій власності сторін має бути вирішений судом. Також позивач зазначає, що нею були понесені судові витрати: витрати на оплату судового збору у розмірі 1211.20 грн. та витрати професійну правничу допомогу пов`язані із розглядом справи орієнтовно в розмірі 10000,00 грн.,

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду заяви повідомлялася заздалегідь і належним чином, надали суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, також надали суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначили, що заявлені у позові вимоги визнає частково, так, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що вони не змогли погодити з відповідачкою порядок користування спірною квартирою, що призводить до постійних конфліктів між ними. При цьому в наступному ж абзаці вона сама зазначає, що відповідачка разом з малолітньою дитиною у вказаній квартирі не проживають. Зазначена обставина відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 разом з дочкою постійно мешкають у сел. Приютівка Олександрійського району Кіровоградської області. Сама позивачка проживає у м. Харкові, проте, за іншою адресою і жодних конфліктів щодо користування успадкованою ними квартирою між ними ніколи не виникало. Відповідачка ніколи не чинила ОСОБА_1 жодних перешкод у користуванні спірною квартирою та не має заперечень проти визначення запропонованого нею порядку користування житлом, отже визнає позовні вимоги в частині визначення порядку користування квартирою. Підкреслюю, що питання визначення порядку користування квартирою ОСОБА_1 ніколи не ставилося і могло бути вирішене у позасудовому порядку, у разі якби з боку позивачки була така пропозиція. За викладених обставин не вбачають жодних підстав для стягнення з ОСОБА_2 понесених позивачкою при зверненні до суду витрат на сплату судового збору та на правничу допомогу. На підставі викладеного просять відмовити у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки судових витрат, які прошу розподілити в порядку, встановленому ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, рішення ухвалити на розсуд суду, з урахуванням житлових та майнових прав дитини.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина у праві власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цієї квартири є: ОСОБА_2 - 1/3ч. та її неповнолітня дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1/3ч. вказаної квартири, на підставісвідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2024 року.

Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого 16.08.2024 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», загальна площа цієї квартири становить 59,9 кв.м., житлова площа 37,2 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат площею 12.9, кв.м. 10,0 кв.м.,14.0кв.м.. кухнею 5,3 кв.м., коридором 11.2 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., балкону 2,4 кв.м.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Також ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено наявними у справі доказами, позивачі та відповідач та її неповнолітня донька є співвласниками спірної квартири у рівних частках.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року (справа № 761/44705/19), від 22 липня 2022 року (справа № 344/698/18).

Також, як зазначено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представників сторін, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне визначити порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , у запропонованому позивачами варіанті, виділивши: у користування ОСОБА_1 окрему житлову кімнату, житловою площею 12,9 кв.м., у спільне користування ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 дві окремі кімнати житловою площню 14,0 кв.м з балконом площею 2,4 кв.м. та кімнату площею 10,00 кв.м. Підсобні приміщення квартири АДРЕСА_1 : кухня 5,3 кв.м., коридор 11.2 кв.м, ванна кімната 2,0 кв.м, вбиральня 0,9 кв.м., вбудована шафа (6) та комора (9) залишаються у спільному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Стосовно стягнення з відповідача судових витрат суд зазначає наступне. .

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Враховуючи те, що законодавством України щодо діяльності адвоката не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем надано докази на підтвердження сплати коштів за договором, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., оскільки дослідивши матеріали справи та пояснення сторін, суд дійшов висновку про задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, у відповідності до кількості реально виконаних дій, які були необхідними.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування у Немишлянському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

Виділити у користування ОСОБА_1 окрему житлову кімнату, житловою площею 12,9 кв.м.

Виділити у спільне користування ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 дві окремі кімнати житловою площню 14,0 кв.м з балконом площею 2,4 кв.м. та кімнату площею 10,00 кв.м.

Підсобні приміщення квартири АДРЕСА_1 : кухня 5,3 кв.м., коридор 11.2 кв.м, ванна кімната 2,0 кв.м, вбиральня 0,9 кв.м., вбудована шафа (6) та комора (9) залишаються у спільному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. (тисяча одинадцять гривень двадцять копійок), витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 06 травня 2025 року.

Головуючий суддя: