Справа № 138/3376/24
Провадження № 22-ц/801/1038/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 рокуСправа № 138/3376/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування арешту майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Холодової Т.Ю., дата складення повного тексту рішення невідомо,

встановив:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування арешту майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказує, що оскільки діти спадкодавця відмовились від прийняття спадщини на її користь вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 та прийняла спадщину, звернувшись у визначений законом строк до приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л.М.

Однак, при оформленні спадкових прав, нотаріусом було встановлено, що на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 вересня 2007 року про забезпечення позову.

Відповідно до відповіді Могилів-Подільського відділу ДВС, наданого позивачу, у вказаному відділі на виконанні перебував виконавчий лист від 27 січня 2008 року виданий Могилів-Подільським міськрайонним судом у справі № 2-727/07 на виконання якого 11 січня 2010 року було відкрито виконавче провадження № 18618058. 29 березня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження у зв`язку з його повним фактичним виконанням.

Проте згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо майна, яке належало ОСОБА_3 зареєстровано обтяження за № 4218068 від 13 грудня 2006 року, накладене Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою.

Вважає, що вказане обтяження чинить позивачу перешкоди в розпорядженні своєю власністю.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому вона просила скасувати арешт, накладений Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою від 13 грудня 2006 року на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування арешту майна відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції в межах вказаної справи помилково вийшов за межі позовних вимог та почав піддавати сумніву факт прийняття нею спадщини після смерті її чоловіка, а також помилково припустив, що накладення арешту відбулось не в інтересах стягувача ОСОБА_2 та стосовно і інших боржників, а не тільки ОСОБА_3 . Вважає, що нею використано усі надані їй законом можливості про отримання відомостей щодо матеріалів судової справи № 2-727/07, за результатом якої її померлий чоловік був боржником, а ОСОБА_2 стягувачем. На переконання скаржника наявність тривалого арешту на спірне майно за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку відповідача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Позивач ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 12).

З Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно індексний номер 364843626 від 07 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належала 1/4 частка квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 04 січня 1996 року Бюро по приватизації державного житлового фонду міськвиконкому, а також 1/4 частка вказаної квартири на підставі договору дарування № 1818 від 03 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу.

З вказаної Інформації з Державного реєстру також вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 04 січня 1996 року Бюро по приватизації державного житлового фонду міськвиконкому, 1/4 частка вказаної вище квартири належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та 1/4 частка належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 .

Крім того відповідно до Інформації з Державного реєстру вбачається, що відносно квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровано заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером 4218068 від 13 грудня 2006 року реєстратором Могилів-Подільською міською державною нотаріальною конторою, на підставі постанови відділу державної виконавчої служби про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н, від 17 березня 2000 року (а.с. 9-10).

12 вересня 2023 року приватним нотаріусом Анцут Л.М. заведено спадкову справу № 169/2023 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 73909765 від 12 вересня 2023 року, наданий приватним нотаріусом Анцут Л.М., відповідно до якого (а.с. 14).

Зі змісту копії заяви ОСОБА_4 від 23 серпня 2023 року, яка подана в нотаріальну контору за місцем вимоги вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_3 , останнє місце проживання якого було АДРЕСА_2 . Також, ОСОБА_4 в заяві повідомив, що йому відомо про те, що він є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , проте спадщину в установлені законом строки він не прийняв, за продовженням цього строку до суду звертатись не буде і претензій до того, щоб свідоцтва про право на спадщину були видані на ім`я ОСОБА_1 , не має (а.с. 13).

Листами Могилів-Подільського міськрайонного суду вих. № 01.15/9/2024 від 12 вересня 2024 року та вих. № 01.89/38/2024 від 28 березня 2024 року, повідомлено ОСОБА_1 , що матеріали цивільної справи № 2-727/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди знищено, у зв`язку із закінченням відповідного строку її зберігання та згідно архівної справи, до якої вишиті оригінали рішення, ухвали та наступні рішення, ухвали суду вищого рівня в цивільних справах за 2007 рік, копія ухвали про забезпечення позову у справі та копія ухвали про скасування арешту на квартиру відсутні (а.с. 5, 6).

Також, згідно повідомлення Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вих. № 17126 від 30 січня 2024 року, при перевірці Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що у відділі на виконанні перебував виконавчий лист Могилів-Подільського суду від 27 січня 2008 року № 2-727/07, на виконання якого 11 січня 2010 року було відкрите виконавче провадження № 18618058. 23 березня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з його повним фактичним виконанням (п. 8 ч. 1 ст. 49). Згідно даних АСВП в межах виконавчого провадження щодо боржника арешти не накладались. Надати копії документів немає можливості в зв`язку з тим, що виконавче провадження знищене (а.с. 7).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За змістом статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 статті 1268 ЦК встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частина 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що боржником може бути фізична або юридична особа, яка зобов`язана за рішенням вчинити певні дії (передати майно, виконати інші обов`язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх вчинення.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Арешт застосовується, зокрема, для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, першочерговим для правильного вирішення вказаної справи є необхідність встановлення того факту, що позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину, зокрема, на майно на яке накладено арешт.

Позивач на підтвердження факту прийняття спадщини зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки діти померлого відмовились від прийняття спадщини на її користь, а вона в свою чергу постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

При цьому Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , з 07 травня 2004 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Водночас, матеріали справи взагалі не містять будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів не тільки проживання, а й навіть реєстрації спадкодавця ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Встановивши вищезазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду, зокрема, в частині недоведення позивачем, як факту того, що вона є особою, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 так і перехід до неї права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд попередньої інстанції в межах вказаної справи помилково вийшов за межі позовних вимог та почав піддавати сумніву факт прийняття нею спадщини після смерті її чоловіка не заслуговують на увагу, оскільки встановлення прийняття спадщини напряму залежить від вирішення спірних правовідносин у цій справі.

Поряд з вищезазначеним суд апеляційної інстанції звертає увагу на природу накладеного арешту на спірне майно.

Так, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що арешт був накладений на належну ОСОБА_3 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , номер обтяження 4218068, який було зареєстровано 13 грудня 2006 року Могилів-Подільською міською державною нотаріальною конторою, а саме в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 364843626 від 07 лютого 2024 року реєстраційний номер обтяження 4218068, зареєстровано 13 грудня 2006 року Могилів-Подільською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № б/н від 17 березня 2000 року, виданої відділом державної виконавчої служби.

Вказане беззаперечно свідчить про те, що відділ державної виконавчої служби в 2000 році не міг виносити постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка розглядалась Могилів-Подільським міськрайонним судом в 2007 році, в межах якої 27 січня 2008 року був виданий виконавчий лист та 11 січня 2010 року відкрито виконавче провадження.

Таким чином місцевий суд, зважаючи на встановлені обставини прийшов до правильного висновку, що позивачем також не доведено, що обтяження номер 4218068, зареєстроване 13 грудня 2006 року Могилів-Подільською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № б/н від 17 березня 2000 року, було вчинено в інтересах стягувача за виконавчим провадженням, яким є саме ОСОБА_2 .

З огляду на викладене не заслуговують на увагу заперечення викладені в апеляційній скарзі, зокрема, що накладення арешту відбулось не в інтересах стягувача ОСОБА_2 та стосовно і інших боржників, а не тільки ОСОБА_3 .

Покликання в апеляційній скарзі про те, що позивачем використано усі надані їй законом можливості про отримання відомостей щодо матеріалів судової справи № 2-727/07, за результатом якої її померлий чоловік був боржником, а ОСОБА_2 стягувачем не спростовує неможливості накладення 13 грудня 2006 року арешту на спірне майно на підставі постанови державної виконавчої служби від 17 березня 2000 року та можливої наявності будь яких інших підстав, які стали причиною вищезазначеного обтяження.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність тривалого арешту на спірне майно за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку відповідача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном є неспроможним та не заслуговує на увагу, оскільки позивачем на обґрунтування позовних вимог надано лише інформацію про відсутність будь яких обтяжень за результатами розгляду справи № 2-727/07, зокрема, після 2007 року, натомість не надано належних і допустимих доказів про наявність/відсутність підстав для накладення арешту до вказаного періоду, а саме в 2000 році.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета