Справа № 472/1297/24
РІШЕННЯ

іменем України

"05" травня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Гоженко В.О., представниці позивача адвоката Губської Ю.О., представника відповідача адвоката Боднарука В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ

в грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Веселинівського районного суду Миколаївської області з позовом, поданим в його інтересах адвокатом Губською Юлією Олександрівною, до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійшли: земельна ділянка площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:000:0425, яка надана для ведення особистого селянського господарства та розташована в межах території Луб`янської сільської ради; частка в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом, який відмовився від прийняття спадщини на користь позивача ОСОБА_1 . Останній прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 в передбаченому законом порядку, частково її оформив (отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку). Проте нотаріус відмовив йому в оформленні спадкових прав щодо частки вищевказаної квартири в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно, внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності одного з співвласників квартири ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті. Спадщину після її смерті прийняв чоловік ОСОБА_3 , проте належним чином не оформив. При цьому, квартира належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, а тому частка спадкодавців у вказаному майні становить 1/3 частка кожного.

Враховуючи вказані обставини та неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку, позивач просив визнати за ним право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

На підставі розпорядження голови Веселинівського районного суду Миколаївської області № 147-р від 16 грудня 2024 року справа передана на розгляд Вознесенському міськрайонному суду Миколаївської області.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 грудня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14 березня 2025 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представниця позивача адвокат Губська Ю.О. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала.

Представник відповідача адвокат Боднарук В.В. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, зокрема з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 заяву про відмову від спадщини на користь позивача не підписував та за станом здоров`я він не міг особисто звернутися до нотаріуса з цього приводу. Крім цього зазначав, що в свідоцтві про право власності на житло щодо спірної квартири не визначено вид спільної власності, згідно якої квартира належить її співвласникам.

Представник відповідача Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області і судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема суд встановив, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 13 липня 1993 року, виданого Веселинівською районною службою приватизації ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було передано в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19,20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_3 , відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено (а.с. 15,16,42,43).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. заведено спадкову справу № 56/2021 від 18 листопада 2021 року. Відповідач ОСОБА_2 , який є спадкоємцем першої черги за законом, 18 листопада 2021 року надав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , на користь позивача ОСОБА_1 . Вказана заява зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 225. В цей же день позивач ОСОБА_1 надав нотаріусу заяву про прийняття обумовленої спадщини, заява зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 226.

04 жовтня 2024 року позивачу приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:000:0425, яка надана для ведення особистого селянського господарства та розташована в межах території Веселинівської селищної ради (Луб`янської сільської ради) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 (а.с.52-78).

Проте нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкових прав щодо частки вищевказаної квартири в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно, внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності одного з співвласників квартири ОСОБА_4 після її смерті (а.с.12).

Згідно ст. 112 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII«Про приватизацію державного житлового фонду»).

Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Таким чином, оскільки квартира належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, відсутні докази, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою, а тому частки співвласників у вказаному майні є рівними.

Факт належності спадкодавцям вказаного нерухомого майна підтверджується матеріалами справи (а.с.19,20,21).

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, від 14 серпня 2024 року у справі №522/3974/20 та багатьох інших.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1ст. 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.ст.1217,1223 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом, зокрема шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст. 1273 ЦК України).

Згідно ч.ч.2,5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Заява ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини від 18 листопада 2021 року в передбаченому законом порядку недійсною не визнана.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про те, що ОСОБА_2 не підписував вищевказану заяву, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження обумовлених заперечень не надано.

Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено.

Таким чином, з огляду на викладене, виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-83, 259, 263- 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі міського типу Веселинове Вознесенського району Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Лузан