Справа № 539/5387/24
Провадження № 2/309/32/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Довжанин М.М.

за участю секретаря судового засідання Драб Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.02.2021 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди і присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 21 049 грн. 01 коп. та судові витрати.

13.04.2018 року на а/д Київ-Харків- Довжанський мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Ноnda», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 ». Внаслідок ДТП автомобілю «Ноnda» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для позивача.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.05.2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

10.07.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено Договір №10/07/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №3-01 від 19.12.2017 року.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

З часу винесення рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області ФОП ОСОБА_1 неодноразово звертався до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку.

29.07.2024 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75650516 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа.

Однак на сьогоднішній день рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.02.2021 року не виконано.

З урахуванням вищезазначеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь ас прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №539/27748/2020 12.02.2021 року та по день подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу 24.11.2024 року.

Загальний розмір інфляційних втрат за вказані періоди складає 11 328 грн.05 коп., що стверджується розрахунком, наданим до позовної заяви.

Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 12.02.2021 року по 24.11.2024 року складає 2390 грн.94 коп.

На підставі наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 2390 грн.94 коп. та інфляційні втрати у розмірі 11328 грн.05 коп., а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу у розмір 4000 грн.

Представник позивача Самойленко П.М. в письмовій заяві, поданій до суду, позов підтримав повністю, просить суд позов задоволити, слухати справу у його відсутність та відсутність позивача.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши докази у ній, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 11.02.2021 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди і присуджено до стягнення з відповідача на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 21 049 грн. 01 коп. та судові витрати.

13.04.2018 року на а/д Київ-Харків- Довжанський мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Ноnda», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 ». Внаслідок ДТП автомобілю «Ноnda» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для позивача.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.05.2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

29.07.2024 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75650516 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа.

Однак на сьогоднішній день рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.02.2021 року не виконано.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Щодо правових підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд застосовує норми ЦК України з врахуванням правових позицій Верховного Суду.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року в справі №14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 01 жовтня 2014 року в справі №6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

Верховний Суд у п. 25 постанови від 12.03.2019 року у справі №904/8223/16 мотивує, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України; таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року в справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Велика палата Верховного Суду у п. 34 постанови від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 констатує, що термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 23.09.2015 у справі №6-1206цс15, від 02.09.2015 у справі № 6-369цс15 та від 25.05.2016 у справі №6-157цс16.

З урахуванням вищезазначеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №539/27748/2020 12.02.2021 року та по день подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу 24.11.2024 року.

Загальний розмір інфляційних втрат за вказані періоди складає 11 328 грн.05 коп., що стверджується розрахунком, наданим до позовної заяви.

Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 12.02.2021 року по 24.11.2024 року складає 2390 грн.94 коп. (згідно розрахунку).

Такі нарахування є способом захисту майнового права позивача та спрямовані на компенсацію втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та користування утримуваними відповідачем грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Відповідач не надав суду доказів на спростування позовних вимог, не надав заперечень щодо розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, які здійснені позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України та ґрунтуються на офіційних даних Державної служби статистики України.

У постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, з урахуванням положень статті 81 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не з`явився в судові засідання, не надав відзив на позов та будь-яких доказів на спростування позовних вимог або заперечень щодо розрахунку суми інфляційних втрат та 3% річних.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем доведено правові підстави та надано належні докази для задоволення позовних вимог, а відповідач, маючи рівні процесуальні права та можливості, не скористався своїм правом на спростування позовних вимог та не надав доказів на підтвердження своєї позиції, суд, керуючись принципом змагальності сторін, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягнення судового збору в розмірі 968 грн. 96 коп.

Пп.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

На підтвердження факту надання адвокатом правничої допомоги у зв`язку із розглядом цієї справи, разом із позовною заявою до суду надані слідуючі документи:

- копія договору про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01.11.2022 р., укладеного між позивачем та ОСОБА_3 ;

- копію додаткової угоди №57 від 17.06.2024 року до договору про надання правової допомоги №0111/22 від 01.11.2022 року;

-копію акту здачі-прийняття робіт до договору про надання правової допомоги № № 01/11/22 від 01.11.2022;

-платіжну інструкцію;

- копію довіреності від 03.02.2022 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

За таких обставин, у суду є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, що були понесені позивачем.

Такі витрати є співмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, яким є захист права власності, гарантованого Конституцією України та Законами України.

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Враховуючи зазначене, з відповідача підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст.625 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , мешканця АДРЕСА_1 на користь ФОП ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_2 , три відсотки річних у розмірі 2390 грн. 94 коп. та інфляційні втрати у розмірі 11 328 грн. 05 коп., судовий збір у розмірі 968 грн. 96 коп. та 4000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Хустського

районного суду: Довжанин М. М.