КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/117/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т. І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 лютого 2023 року (суддя Бабич Н. Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Темпус» про встановлення факту перебування в трудових відносинах та відшкодування моральної шкоди, завданої злочином,

встановив:

у червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому з врахуванням уточненої позовної заяви, просила встановити факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з ТОВ «Темпус» та стягнути з відповідачів по 227 662грн на відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 03 травня 2018 року в місті Києві трапилася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю вантажного сідлового тягача марки «MAN TGA», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та мотоциклу «YamahaXV900A», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , унаслідок якої загинув її син - ОСОБА_3 .

Позивачка посилалася на те, що згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 22 червня 2018 року в діях ОСОБА_1 вбачається невідповідність вимогам пунктів 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Позивачка зазначала, що у зв`язку із загибеллю сина вона отримала значні моральні страждання, які пов`язані із втратою близької та рідної людини, вона відчуває постійний душевний біль, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт від смерті сина, яку вона оцінила у 455 324грн.

Позивачка стверджувала, що на час ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Темпус», оскільки систематично та регулярно виконував роботу для товариства, під час надання пояснень у кримінальному провадженні зазначав, що працює водієм у ТОВ «Темпус», на час ДТП керував транспортним засобом, що належить

товариству, тому вважає, що кожний з відповідачів повинен відшкодувати завдану їй смертю сина моральну шкоду у розмірі 227 662грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 2 лютого 2023 року позов задоволено частково, стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 227 662грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині задоволених до нього позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не врахував, що причиною ДТП стали не тільки його дії, а й дії самого потерпілого, який рухався зі значним перевищенням швидкості, що відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України звільняє його від обов`язку відшкодувати завдану шкоду іншим особам.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції не проаналізував норми матеріального права, не врахував позицію Верховного Суду, який зазначив, що сторона захисту не відкрила доказів руху мотоцикла під керуванням ОСОБА_3 зі швидкістю 134км/год., що також було серед причин ДТП, не розглянув доказів необережного поводження потерпілого та безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України, які діяли на час відкриття апеляційного провадження, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 03 травня 2018 року близько 22 год. 56 хв., керуючи вантажним тягачем «MAN TGA», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «Scmitz», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухався в другій смузі для руху з чотирьох наявних по пр. Перемоги у напрямку вул. Чорнобильської в м. Києві. В цей час позаду в попутному з ним напрямку в четвертій смузі для руху рухався мотоцикл «Yamaha XV900A», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Під час руху ОСОБА_1 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3Б, 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху України. Порушення вказаних вимог ПДР України з боку водія ОСОБА_1 виявилось в тому, що він перед зміною напрямку руху, пов`язаною з виконанням маневру перелаштування в четверту смугу для руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не переконався, що цей його маневр буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, не надав перевагу у русі мотоциклу «Yamaha XV900A», що рухався в попутному з ним напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перелаштуватися, створивши водію мотоцикла небезпеку для руху, внаслідок чого відбулося його падіння.

В результаті зазначеної ДТП водій мотоцикла «Yamaha XV900A», державний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Задовольняючи позовні вимоги, пред`явлені до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати заподіяну цим джерелом шкоду, незалежно від наявності його вини.

Відмовляючи в задоволенні позову, пред`явленого до ТОВ «Темпус», суд послався на те, що відповідачі не перебували в трудових відносинах на момент ДТП, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення обов`язку з відшкодування шкоди на ТОВ «Темпус».

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

У статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Загальні засади відшкодування моральної шкоди наведені у частині першій статті 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій цієї статті уточнюється, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Подібні правила закріплені і в статті 1187 ЦК України, частина п`ята якої передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Саме керуючись зазначеними нормами матеріального права суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку з відшкодування позивачці моральної шкоди.

Колегія суддів з такими мотивами задоволення позову не погоджується та зазначає, що моральна шкода позивачці заподіяна внаслідок смерті її сина в результаті ДТП.

Суд першої інстанції установив, що ДТП сталася 03 травня 2018 року за участі вантажного тягача «MAN TGA», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «Scmitz», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та мотоцикла «Yamaha XV900A», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Тобто шкода заподіяна позивачці внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки. Така ситуація врегульована спеціальною нормою матеріального права - частиною першою статті 1188 ЦК України, за змістом якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак у випадку заподіяння шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відповідальність без вини не настає, а встановленню судом підлягає обставина наявності вини заподіювача шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач, не заперечуючи того, що своїми діями він спричинив зміни в дорожній обстановці та змусив ОСОБА_3 реагувати на них, посилається на те, що якби потерпілий дотримався ПДР при виборі швидкості руху, то ДТП вдалося б уникнути.

Відповідач вважає, що, перевищивши максимально допустиму швидкість руху на відповідній ділянці, потерпілий сам наразив себе на небезпеку, що відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України звільняє заподіювача шкоди від відповідальності.

Як уже зазначалося вище, правила статті 1187 ЦК України на правовідносини, що виникли у цій справі, не поширюються і застосуванню підлягають приписи статті 1188 ЦК України, за змістом яких врахуванню підлягає ступінь вини кожного з учасників ДТП.

Колегія суддів зауважує, що питання вини ОСОБА_1 у спричиненні ДТП, у результаті якої загинув ОСОБА_3 , вирішується не загальним судом у спорі про відшкодування шкоди, а входило до предмета доказування в межах кримінального провадження про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності.

Вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України).

Суд установив, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року у справі № 759/11179/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Вирок у частині притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності залишений без змін судами вищих інстанцій (зокрема, постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року) та набрав законної сили.

Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що свій висновок щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Кваліфікація дій засудженого є правильною, а вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд касаційної інстанції також погодився з висновком апеляційного суду про те,

що порушення ОСОБА_1 вимог п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.3 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками та призвело до смерті потерпілого ОСОБА_3 .

Обставину того, що однією з причин ДТП була необережність потерпілого чи порушення ним ПДР, суди у справі № 759/11179/18 не встановили.

З огляду на викладене, обставина вини ОСОБА_1 у спричиненні ДТП, унаслідок якої загинув син позивачки, та, відповідно, вини у заподіянні їй моральної шкоди, встановлена у кримінальному провадженні та є преюдиційною для суду при розгляді цієї справи.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність допиту судових експертів, які склали висновок сторони обвинувачення і, на переконання відповідача, не врахували сліди гальмування мотоцикла під керуванням потерпілого, та потребу дослідити фактичні дані про обставини ДТП, зазначені у висновку експерта, зводяться до вимоги ОСОБА_1 повторно дослідити докази, які вже були досліджені судом у межах кримінального провадження і стали підставою для притягнення відповідача до кримінальної відповідальності.

Така вимога скаржника перебуває за межами повноважень загального суду, який вирішує питання винятково цивільно-правових наслідків злочинних дій відповідача і не вправі ревізувати висновки належного суду в питанні вини відповідача у вчиненні злочину.

Крім того, те ж саме питання ОСОБА_1 ставив перед судом касаційної інстанції у справі № 759/11179/18, який у своїй постанові від 10 червня 2020 року констатував, що наведені в касаційній скарзі захисників доводи про порушення апеляційним судом вимог статті 404 КПК України в частині необхідності повторного дослідження доказів є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що в постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 759/11179/18 зазначено про те, що сторона захисту не відкрила доказів руху мотоцикла під керуванням потерпілого, що, на його думку, дозволяє надавати такі докази при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідного формулювання постанова суду касаційної інстанції не містить.

Аналіз змісту наведеного преюдиційного судового рішення свідчить про те, що суд виходив із того, що обвинувачений у судах першої та апеляційної інстанцій не довів, що причиною ДТП стали дії потерпілого, а докази судами оцінено повно та всебічно, у зв`язку з чим і залишив вирок у силі.

Зазначений факт є обов`язковим для врахування судами при вирішенні спору про цивільно-правові наслідки вчиненого відповідачем злочину і не підлягає доказуванню в цій справі на загальних засадах.

Натомість, заявляючи відповідні доводи, ОСОБА_1 намагається використати інструмент апеляційного оскарження рішення суду у справі про відшкодування шкоди, як спосіб переглянути фактичні обставини ДТП, які встановлені у вироку, що набрав законної сили і є остаточним, що не відповідає нормам чинного процесуального законодавства.

Що стосується розміру стягнутої з відповідача компенсації моральної шкоди, то апеляційна скарга будь-яких заперечень з цього приводу не містить, у зв`язку з чим апеляційний суд питання обґрунтованості та співмірності такого відшкодування із заподіяними позивачці моральними стражданнями не оцінює з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу.

Апеляційна скарга не містить інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення, крім посилання на порушення потерпілим ПДР, яке колегія суддів відхилила.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачці, проте не врахував, що така шкода завдана внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні з викладенням мотивів для задоволення позову в цій частині у редакції цієї постанови.

У іншій оскаржуваній частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 лютого 2023 року підлягає залишенню без змін.

З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні винятково в частині мотивів задоволення позову, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 лютого 2023 року змінити шляхом викладення мотивів задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, у редакції цієї постанови.

У іншій оскаржуваній частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук