КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3148/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Джулай Григорія Валентиновича в інтересах в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у складі судді Фінагеєвої І.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 2 250 дол. США; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 30 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на суму 2 250 дол. США в якості авансу в рахунок сплати вартості майна дитячого центру, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Продавець не виконав обов`язку щодо передачі покупцю майна дитячого центру на суму 2 270 дол. США.

18 жовтня 2022 року позивачка направила відповідачу вимогу про виконання зобов`язання з передання майнового комплексу.

04 листопада 2022 року позивачка направила відповідачу вимогу про повернення попередньої оплати у розмірі 2 250 дол. США.

Відповідач зазначені вимоги не виконав, чим порушив право позивачки на володіння майном.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Джулай Г.В. в інтересах в інтересах ОСОБА_1 ,посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, просить скасувати його та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що про дату судового засідання від 23 вересня 2024 року ні відповідач, ні його представник не були повідомлені. Ні повісток, ні повідомлень на Viberта на електронну пошту не надходило та про дату судового засідання не було відомо.

Вказує, що судом порушене право відповідача встановлене п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, а саме: подавати докази, брати участь у судових засіданнях, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи.

Посилається на те, що судом не досліджені всі матеріали справи, які свідчать про виконання відповідачем зобов`язань щодо передачі позивачці майна дитячого центру.

Звертає увагу суду на те, що 31 серпня 2022 року, з метою вільного та безперешкодного доступу до майна дитячого центру, передав позивачці ключі та розписку про отримання коштів у розмірі 2 250 доларів США за майно дитячого садка, а остання здійснивши часткову оплату, не пред`явила до відповідача будь-яких вимог щодо якості товару. Отже, з 31 серпня 2022 року позивачка мала доступ до майна дитячого центру, а відповідач передав манно та не перешкоджав їй у доступі як до майна так і в цілому до дитячого метру.

Вказано, що 06 вересня 2022 позивачка зустрівшись з відповідачем, повернула останньому ключі від дитячого центру та відмовилась від купівлі майна дитячого центру. При цьому, позивачка не вимагала у відповідача повернення коштів у розмірі 2 250 дол. США, які вона заплатила 30 серпня 2022 року за майно дитячого центру.

Окрім цього посилається на те, що 17 жовтня 2022 року, незважаючи на відмову від придбання майна дитячого центру та не сплативши залишок коштів у розмірі 5 000 дол. США у строки вказані нею у розписці, що підтверджується позовною заявою в якій не зазначено про оплату грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США. Позивачка, листом звернулася до відповідача з вимогою про виконання умов договору щодо передачі їй майна дитячого центру, про що вона зазначила у позовній заяві.

Вказані докази залишились поза увагою суду першої інстанції та суд не надав оцінку цим доказам, які є прямо вказують, те що відповідач не відмовився від виконання своїх зобов`язань, а саме відмовилась позивачка.

Також, суд не дослідив заяву представника відповідача про оцінку доказів, яка отримана судом 11 червня 2024 року.

Звертає увагу, судом не враховано, що фактично між сторонами було досягнуто домовленості про купівлю-продаж майна у формі розписки й дійшли згоди про предмет продажу, його ціну та строк, до якого мають бути виконані зобов`язання. А правовідносини із завдатку оформлені взаємно виданими одна одній розписками.

Крім того, здійснюючи зміну правової кваліфікації на позикові правовідносини задовольняючи позов суд вийшов за межі предмету позову, оскільки предметом позову є стягнення передоплати за непереданий товар, а не просто грошових коштів.

Зазначає, що між сторонами відсутні правовідносини позики, а існують правовідносин щодо купівлі-продажу товару - майна дитячого центру.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач відмовив позивачці у видачі майна дитячого садка етапом на 31 серпня 2022 року. Також, не має доказів того, що позивачка повністю здійснила оплату майна дитячого центру (садка).

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Так, ухвалюючи судове рішення районний суд допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.

Установлено, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про розгляд справи.

Разом з тим, про судове засідання у якому було ухвалено оскаржуване рішення відповідача не було повідомлено.

Убачається, що судова повістка про судове засідання на 23 вересня 2024 року сторонам не направлялася.

Згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Апеляційний суд вважає, що за обставин, встановлених у цій справі, процесуальні дії районного суду є такими, що позбавили права особи на участь у розгляді справи.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, сформульовану в рішенні від 8 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України», в якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. Принцип рівності вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною. ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки чи інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

Європейський суд з прав людини у справі "Лопушанський проти України" у зв`язку із розглядом судом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, одного із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, у матеріалах справи відсутні докази на спростування доводів апеляційної скарги про порушення процесуальних прав ОСОБА_1 у зв`язку з неповідомленням його про розгляд справи та позбавленням можливості реалізувати права, як сторони спору.

Згідно п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розглянувши справу у відсутність даних щодо повідомлення відповідача про судове засідання у якому було ухвалено рішення суду, районний суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, у зв`язку з чим відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову, враховуючи таке.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі справи убачається, що 30 серпня 2022 року ОСОБА_1 склав письмову розписку про те, що прийняв за майно дитячого садка 2 250 дол США від ОСОБА_2 (а.с. 15 т.1).

18 жовтня 2022 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 вимогу щодо передачі майна дитячого садка цінним листом з описом вкладення з трек-номером 354 (а.с. 12-14 т.1).

04 листопада 2022 року позивачка направила відповідачу копію вимоги про передачу майна дитячого садка від 17 жовтня 2022 року та вимогу про повернення грошей на суму 2 250 дол. США (а.с. 18-21 т.1).

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що доказів щодо повернення коштів отриманих від позивачки на суму 2 250 дол. США відповідачем матеріали справи не містять й такі обставини у встановленому законом порядку не спростовано, належних та допустимих доказів не надано.

При цьому суд надаючи оцінку доводам сторін, змісту листа-вимоги про передачу майна дитячого садка, наголосив на тому, що неуповноважений на підставі припущень визнавати доведеним факт існування між сторонами правовідносин з купівлі-продажу майна дитячого садка, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження зазначеного факту.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Згідно з розпискою відповідач за майно дитячого садка прийняв від ОСОБА_2 кошти в розмірі 2 250 дол США.

Одночасно з вимог направлених позивачкою на адресу відповідача убачається, що станом на дату їх направлення 18 жовтня 2022 року та 04 листопада 2022 року майно дитячого садка, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на суму в розмірі 2 250 дол США не передано.

Відповідач у свою чергу не погоджується з тим, що він не виконав зобов`язання щодо передачі позивачці майна дитячого садка та вказав, що не отримував вимог про повернення коштів.

Більше того ОСОБА_3 посилається на розписку від 31 серпня 2022 року відповідно до якої ОСОБА_2 передала йому грошову суму в розмірі 2 250 дол США, а залишок зобов`язалась виплатити в два етами: 1) 05 вересня 2022 року - 2 000 дол США; 2) 03 жовтня 2022 року - 3 000 дол США. Загальна сума вартості майна дитячого садка складає - 7 250 дол США (а.с. 162 т.1).

Разом з тим вказана розписка від 31 серпня 2022 року не є предметом розгляду у даній справі та відповідачем не заявлено зустрічних вимог у відповідності до ст. 193 ЦПК України.

При цьому районний суд не досліджував її зміст, а лише врахував заперечення відповідача, який вказав, що позивачка не сплатила вчасно черговий платіж, у зв`язку з чим він як продавець розпорядився майном на власний розсуд в зв`язку з відмовою позивачки від договірних відносин.

Посилання апеляційної скарги на скріншоти повідомлення позивачки у Viberколегія суддів відхиляє, оскільки вони не підтверджують саме передання майна відповідачем за кошти, які сплачено ОСОБА_2 .

Необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги, що між сторонами склалися правовідносини не з приводу договору позики чи авансу, а з приводу договору купівлі-продажу із розстроченням платежу.

Згідно ст. 638 ЦК України істотною умовою будь-якого договору є предмет договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений між сторонами договір має містити підписи обох сторін, тоді як розписка написана ОСОБА_2 підписана одноособово та не містить обов`язкових реквізитів.

Таким чином є обґрунтованим висновки суду першої інстанції відсутність підстав визнання доведеним факту існування між сторонами правовідносин з купівлі-продажу майна дитячого садка, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження зазначеного факту.

Вирішуючи спір, районний суд вірно вважав, що між сторонами виникли відносини з приводу договору розписки, а тому відсутні підстава вважати, що відбувся вихід за межі позовних вимог заявлених ОСОБА_2 , яка не оскаржила рішення суду.

Інші доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм процесуального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла у зв`язку з сплатою коштів за надані послуги.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду скасовано лише з процесуальних питань та по суті не змінювалося, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 992 грн 40 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Джулай Григорія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) грошові кошти на суму 2 250 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: