Номер провадження: 22-ц/813/1174/25
Справа № 509/3680/23
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 березня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю «СК «Альфа - Гарант» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 84198 грн, моральної шкоди 190 000 грн, понесені витрати на евакуацію автомобіля з місця ДТП до місця зберігання 3 000 грн, та витрати на лікування 3 036 грн. З відповідача ТдВ «СК «Альфа-Гарант» стягнути у відшкодування майнової шкоди 160 000 грн, та моральної шкоди 10 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 25.01.2023 року о 09:00 год., ОСОБА_1 , керуючи а/м марки «Peugeot Вipper», р/н НОМЕР_1 , на ділянці автошляху Н-33 «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші», на відстані 2800 метрів від вул. Зарічної, с. Барабой, Овідіопольського району, Одеської області, перед початком руху не переконався в безпеці свого маневру, порушивши вимоги п.п. 2.3 б, 10.1, 10.4 ПДР, внаслідок чого допустив зіткнення з а/м марки «Renault Megane», р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . В результаті ДТП, позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження та його транспортний засіб механічні пошкодження.

Постановою слідчого СВ ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області від 29.04.2023 року, кримінальне провадження №0000037 від 25.01.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку встановленням відсутності в діях водія автомобіля ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, матеріали відносно водія ОСОБА_1 направлено начальнику ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області для прийняття мір адміністративного впливу.

Постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 31.05.2023 року, яка набрала законної сили 12.06.2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн.

Згідно висновку експерта № 23-631 транспортно-товарознавчої експертизи КТЗ «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 від 02.02.2023 року - ринкова вартість вказаного автомобіля на момент ДТП 25.01.2023 року складає 244 198 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 в результаті ДТП (25.01.2023 року) складає: 244 198 грн.

За транспортування автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця його зберігання позивачем ОСОБА_2 витрачено 3000 грн.

Витрати на лікування шкоди здоров`ю позивача ОСОБА_2 , завданої вказаним ДТП, склали 3 036 грн.

Також позивач заявляє про завдання йому протиправними діями відповідача моральної шкоди, яку ОСОБА_2 , з огляду на тривалі фізичні страждання, які він переніс та продовжує відчувати до цього часу внаслідок отриманих при ДТП травм, фізичних болях та стражданнях, викликаних його хворобливим станом та продовження лікування, оцінює у 200 000 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 березня 2024 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 84198 грн, на відшкодування моральної шкоди 47500 грн, витрати на евакуацію автомобіля з місця ДТП до місця зберігання 3 000 грн, витрати на лікування 3036 грн. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди 160 000 грн, на відшкодування моральної шкоди 2 500 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

У апеляційних скарзі ОСОБА_1 та ТдВ «СК «Альфа-Гарант» просять на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 березня 2024 року скасувати та відмовити у задоволенні вказаного вище позову.

За доводами апеляційних скарг ОСОБА_1 та скарги ТдВ «СК «Альфа-Гарант» суд першої інстанції залишив поза увагою, що у випадку знищення внаслідок ДТП транспортного засобу, його власнику підлягає відшкодуванню різниця вартості ТЗ до та після ДТП, проте позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів вартості його ТЗ після вказаної ДТП, що унеможливлює обчислення майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Також позивачем не надано суду жодних доказів заподіяної йому моральної шкоди та зв`язку між отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями та його лікуванням.

Оскільки ж заявлені ж ОСОБА_2 вимоги про відшкодування витрат на лікування є недоведеними, відсутній зв`язок між отриманими позивачем тілесними ушкодженнями та заявленими моральними стражданнями.

Скаржник ОСОБА_1 зазначає, що оскільки вимоги ОСОБА_2 про відшкодування майнової та маральної шкоди задоволенню не підлягають, витрати на лікування та евакуація ТЗ з місця ДТП, підлягають стягненню у повному обсязі ТдВ «СК «Альфа-Гарант»:, оскільки не перевищують ліміт відповідальності страховика.

За доводами апеляційної скарги ТдВ «СК «Альфа-Гарант» позовні вимог ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди не підлягають відшкодуванню, оскільки позивач не звертався до ТдВ «СК «Альфа-Гарант» про страхове відшкодування, позивачем не було дотримано процедури визначення розміру збитків, а наданий суду експертний висновок не містить усіх необхідних додатків.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Онуфрієв А.Г., наполягаючи на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду з викладених у ньому мотивів, зауважує також, що чинне національне законодавство не передбачає обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування.

У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Калугін Д.О. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Позивач ОСОБА_2 та його представника - адвокат Онуфрієв А.Г. заперечували проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 березня 2024 року без змін, як законне та обґрунтоване.

ТдВ «СК «Альфа-Гарант», належним чином повідомлене про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилось, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавало, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Калугіна Д.О., ОСОБА_2 та його представника - адвоката Онуфрієва А.Г., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним нормам не у повному обсязі, виходячи з такого.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті ДТП від 25.01.2023 року складає: 244 198 грн, що підтверджується висновком транспортно-товарознавчої експертизи; відповідно до наданих позивачем чеків витрати на лікування забавної його здоров`ю шкоди склали 3 036 грн, а на транспортування автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця його зберігання позивачем було витрачено 3000 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування, суд першої інстанції взяв до уваги, тяжкість тілесних ушкоджень позивача, завданих в наслідок ДТП, а також зауважив, що встановлений судом факт порушення відповідачем ОСОБА_1 прав позивача свідчить про наявність моральної шкоди.

При цьому суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача ТдВ «СК «Альфа-Гарант» щодо не звернення позивача до страховика з відповідною заявою на страхову виплату, звернувши увагу на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та ТдВ «СК «Альфа-Гарант» витрат на відшкодування майнової та моральної шкоди та витрат на евакуацію автомобіля з місця ДТП до місця зберігання з ОСОБА_1 , зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961- IV) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України № 1961- IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як убачається з матеріалів справи, 25.01.2023 року о 09:00 год., ОСОБА_1 , чия відповідальність як власника наземного транспортного засобу була застрахована в ТдВ «СК «Альфа - Гарант» згідно полісу № 212572316 зі строком дії з 21.12.2022 року по 20.12.2023 року, керуючи а/м марки «Peugeot Вipper», р/н НОМЕР_1 , на ділянці автошляху Н-33 «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші», на відстані 2800 метрів від вул. Зарічної, с. Барабой, Овідіопольського району, Одеської області перед початком руху не переконався в безпеці свого маневру, порушивши вимоги п.п. 2.3 б, 10.1, 10.4 ПДР, внаслідок чого допустив зіткнення з а/м марки «Renault Megane», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , чия відповідальність як власника наземного транспортного засобу була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу № АТ/1739082 (а.с. 30,32).

Внаслідок вказаної вище ДТП позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження та його транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень.

За фактом вказаної події 25.01.2023 року відкрито кримінальне провадження №0000037, закрите постановою слідчого СВ ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області від 29.04.2023 року, у зв`язку встановленням відсутності в діях водія автомобіля ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та матеріали відносно водія ОСОБА_1 направлено начальнику ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області для прийняття мір адміністративного впливу (а.с. 56).

В ході досудового розслідування проведено судово-медичну експертизу, згідно висновку якої № 149 від 02.03.2023 року ОСОБА_2 отримав такі ушкодження, як забій м`яких тканин голови - садна правої скроневої ділянки. Вказані ушкодження утворились від дії тупого твердого предмета, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразились. Не виключно, що дані ушкодження утворились від дії частин салону автомобіля, в умовах ДТП. Дані ушкодження, як окремо так і разом, мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм, згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995р. відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Також у кримінальному провадженні №0000037 проведено експертизи технічного стану автомобіля «Peugeot Вipper», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у яких сформовано висновки 23-629 від 04.04.2023 року та № 23-630 від 04.04.2023 року; транспортно-трасологічну експертизу (висновок № 23-632 від 04.04.2023 року) та транспортно-товарознавчу експертизу ( висновок №23-631 від 15.02.2023 року(а.с. 34-44).

Згідно висновку експерта, попередженого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову від без поважних причин від виконання покладених на нього обов?язків за ст.ст. 384,385 КК України, № 23-631 від 15.02.2023 року, ринкова вартість КТЗ «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП 25.01.2023 року складає 244198 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 в результаті ДТП (25.01.2023 року) складає: 244198 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 08.06.2023 року за транспортування автомобіля з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця його зберігання позивачем було витрачено 3000 грн, що не заперечується відповідачами у справі.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.05.2023 року, яка набрала законної сили 12.06.2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн (а.с. 15).

Отже, з досліджених судом доказів встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди позивачу майнової шкоди, яка становить 244 198 грн, оскільки, згідно висновку експертного дослідження № 23-631 від 15.02.2023 року, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про помилковість обрахунку розміру шкоди завданої позивачу, а зокрема неможливості встановлення суми, що підлягає стягненню з відповідачів за відсутності доказів вартості «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після вказаної вище ДТП, зауважуючи, що якщо ж ТЗ визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП.

Викладене, узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18;від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18); від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18; від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18) ; від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18); від 31 жовтня 2018 р, справа № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18); від 12 грудня 2018 р, справа № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18); від 18 грудня 2018 р, справа № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18);від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18).

За встановленими обставинами цієї справи ремонт автомобілю «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після ДТП (25.01.2023 року) є економічно необґрунтованим, факт знищення вказаного транспортного засобу позивач ОСОБА_2 не заперечує, отже завдана шкода має бути стягнена у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП - 244 198 грн та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП - 3 000 грн.

Щодо доводів скаржника ТдВ «СК «Альфа-Гарант`про порушення порядку технічного огляду пошкодженого транспортного засобу колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 5.2 зазначеної Методики у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Отже присутність заінтересованих осіб не є імперативною вимогою, а забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби.

За таких обставин доводи скаржника стосовно неповідомлення його про відсутність представника ТдВ «СК «Альфа-Гарант» під час проведення технічного огляду пошкодженого транспортного засобу, що унеможливило його участь у огляді пошкоджень, наявних на цьому автомобілі, у зв`язку з чим скаржник ставить під сумнів отримання зафіксованих у експертному висновку ушкоджень транспортного засобу «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , саме після відповідної ДТП, є необґрунтованими, і зводяться до припущень щодо можливого існування певних обставин, і переоцінки доказів, що містяться у справі, яким судом надана належна правова оцінка.

Також скаржником не надано доказів на спростування визначеної вартості відновлювального ремонту автомобіля ««Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зазначеної у висновку експерта, попередженого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов?язків за ст.ст. 384,385 КК України, № 23-631 від 15.02.2023 року. При цьому скаржником не наведено об`єктивного обґрунтування, у чому саме полягає невідповідність наданих позивачем матеріалів щодо ДТП, і зафіксованих пошкоджень цього автомобіля.

Апеляційний суд також відхиляє посилання скаржника ТдВ «СК «Альфа-Гарант» на те, що позивач ОСОБА_2 не звертався до страховика із заявою про відшкодування витрат пов`язаних із ДТП (25.01.2023 року), звертаючи увагу на таке.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

? навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

? неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), від висновків якої вважала за необхідне відступити колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду при цьому послалася на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, у якій зроблено висновок про необхідність стягнення страхового відшкодування незважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах річного строку.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з указаними висновками, викладеними в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), та не вбачає підстав для відступлення від них.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц (провадження № 61-15026св18), Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 643/19957/15-ц (провадження № 61-9436св18).

Висновки, зроблені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 641/8243/14-ц (провадження № 61-10185св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 201/8286/16-ц (провадження № 61-4898св18), Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 357/9466/15-к, Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18) у подібних правовідносинах, теж їм не суперечать. Хоч у цих постановах і зазначено про необхідність звернення до страховика із заявою про здійснення страхової виплати у строк, передбачений статтею 35 Закону № 1961-IV, однак обставини вказаних справ свідчать про те, що судом досліджувалися обставини дотримання заявниками саме річного строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а не про порядок такого звернення.

У цій справі судом встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 09 25.01.2023 року, а позов до суду подано в 04.07.2023 року, тобто в межах установленого законом річного строку.

Як безпідставні колегія суддів відхиляє також посилання скаржників на недовденність позивачем ОСОБА_2 заподіянні йому моральної шкоди, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 (справа N 487/6970/20) та від 23.11.2022 (справа N 686/13188/21).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі N 477/874/19).

Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 (справа N 752/17832/14-ц) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Колегія суддів вважає, що визначаючи розмір маральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано врахував отримані позивачем ОСОБА_2 внаслідок ДТП (25.01.2023 року) легкі тілесні ушкодження, факт заподіяння яких підтверджується висновком якої експертизи № 149 від 02.03.2023 року, обґрунтовано визначив загальний розмір моральної шкоди - 50 000 грн, з 5% з яких, ураховуючи положення ст. 26-1 Закону № 1961- IV, стягнув з ТдВ «СК «Альфа-Гарант».

Водночас колегія суддів, погоджується із доводами про відсутність у матеріалах справи належних доказів вартості лікування отриманих ОСОБА_2 в наслідок ДТП тілесних ушкоджень, зважаючи на таке.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, звертаючись до суду із вимогами про стягнення з ОСОБА_1 витрат на лікування 3 036 грн, позивач ОСОБА_2 , у порушення вимог ст.ст.77-81 ЦПК України, не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів понесення ним витрат на лікування отриманих у наслідок відповідної ДТП тілесних ушкоджень саме у такому розмірі.

Так долучені до позовної заяви платіжні доручення про придбання ОСОБА_2 медичних засобі, самі по собі не підтверджують понесення ним відповідних витрат у зв`язку із заподіяними йому у ДТП (25.01.2023 року) тілесними ушкодженнями.

З огляду на викладене, колегія суддів виснує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування у розмірі 3 036 грн.

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування у розмірі 3 036 грн скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення суду потрібно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрати на лікування у розмірі 3 036 грн скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова