Справа № 372/6709/24
Провадження № 2-552/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Висоцької Г.В., за участю секретаря судового засідання Куник О.В., представника позивача ОСОБА_1 , представниці відповідачки ОСОБА_2 , представниці Служби у справах дітей та сім`ї ВК Обухівської міської ради Кізлівської І.В., третьої особи ОСОБА_3 розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання факту самостійного виховання батьком свого неповнолітнього сина, треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_5 , Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання самостійного виховання батьком свого неповнолітнього сина, в якому просив визнати його таким, що самостійно виховує дитину.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 21.10.2013 шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем. ОСОБА_4 з 2019 року проживає в Федеративній Республіці Німеччина з іншим чоловіком. В 2019 році син виїжджав з України до ФРН де намагався проживав разом зі своєю матір`ю, а саме до липня 2024 року. Мати, ОСОБА_4 , залишилась постійно проживати в Федеративній Республіці Німеччина та не має наміру повертатися в Україну. З початку повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач з 30 квітня 2022 р. по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . 01 липня 2024 року син самостійно повернувся на територію України та повідомив про те, що в Німеччині він проживати з матір`ю категорично відмовляється та бажає жити тільки в Україні з батьком, тобто в м. Обухів. Відтоді син самостійно у свої 16 років почав проживати сам у квартирі за місцем проживання позивача. В квартирі є всі умови для проживання дитини, позивач фінансово утримує сина та піклується про його стан здоров`я. Позивач самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру, одягає сина, однак неповнолітня дитина не може самостійно жити, оскільки це порушує конвенцію про захист дитини. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу необхідне для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, який самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини в Україні, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, а також звільнення з військової служби, оскільки неповнолітня дитина не може самостійно проживати та утримувати себе.

Ухвалою суду від 25.12.2024 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

20.01.2025 року на адресу суду надішли пояснення представника третьої особи Міністерства оборони України Овода А.П., в яких зазначено наступне. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Разом з тим, до позову ОСОБА_3 не долучено належних і допустимих документів, які б підтверджували порушення, невизнання або оспорювання відповідачем ОСОБА_4 прав і обов`язків позивача, як батька спільної неповнолітньої дитини, на її виховання та утримання. Більше того, до позову в даній справі долучено копію рішення Обухівського районного суду Київської області від 21.10.2013 у справі № 372/4095/13-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . Розглядаючи таку справу, суд встановив наявність неповнолітньої дитини, але жодного спору з питань її виховання та утримання не було, що може додатково свідчити про недобросовісну мету звернення до суду через більш як 10 років. Просив врахувати пояснення та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

13.03.2025 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, просив задовольнити з викладених в ній підстав.

У судовому засіданні представниця відповідачки вимоги визнала та не заперечувала щодо їх задоволення. Зазначила, що відповідачка не має змоги матеріально допомагати позивачу утримувати дитину. Дитина сама обрала з ким жити, і вплинути на його рішення відповідачка не може, але хотіла, щоб дитина проживала разом із нею. Представник відповідачки підтвердила, що відповідачка проживає з 2018 року в ФРН, куди виїхала разом із дитиною сином ОСОБА_6 після розлучення із позивачем, після тривалих дискусій і умовлянь з її боку, ОСОБА_6 проти її волі залишив територію ФРН і повернувся до України, щоб бути із батьком. В даний час вони підтримують спілкування телефонним зв`язком, змоги утримувати сина в неї немає, оскільки єдиним її доходом є соціальна допомога від держави.

У судовому засіданні представниця Служби у справах дітей та сім`ї ВК Обухівської міської ради Кізлівська І.В. позовні вимоги підтримала.

У судовому зсіданні третя особа ОСОБА_3 , син сторін, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, зазначив, що хоче проживати разом із батьком в Україні. З його слів, він в липні 2024 року повернувся до України, всупереч волі матері, щоб жити і навчатися поруч із батьком. Дотепер проживає один в квартирі батька, відвідує школу, самостійно намагається організовувати побут, перебуває на повному утриманні батька, регулярно спілкується із ним по телефону.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народженням серія НОМЕР_2 від 21.02.2008 р.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.10.2013 року у справі № 372/4095/13-ц шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Нового шлюбу позивач не укладав, іншої дружини не має.

Відповідачка ОСОБА_4 мають спільного із позивачем сина, з 2019 року проживає в Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджується копією посвідчення L74RNZG5T від 02.04.2019 року.

Як зазначив позивач, і те, що не заперечувалося ні відповідачкою, ні третьою особою, в 2019 році син ОСОБА_5 виїхав з України до ФРН, де проживав разом зі своєю матір`ю до липня 2024 року, що підтверджується відмітками в закордонному паспорті ОСОБА_4 № НОМЕР_3 від 08.07.2014 року.

З початку повномасштабного вторгнення росії на територію України позивач з 30 квітня 2022 р. по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач також зазначив і це не оспорюється іншими учасниками справи, 01 липня 2024 року син самостійно повернувся на територію України та повідомив про те, що в Німеччині він проживати з матір`ю категорично відмовляється та бажає жити тільки в Україні з батьком, тобто в м. Обухів. Відтоді син самостійно у свої 16 років почав проживати сам у квартирі за місцем проживання позивача. В квартирі є всі умови для проживання дитини, позивач фінансово утримує сина та піклується про його стан здоров`я.

Згідно довідки Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 3789 від 19.09.2024 року ОСОБА_5 проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно довідки директора Академічного ліцею ім. Володимира Мельника Обухівської міської ради Київської області від 22.10.2024 року №102 ОСОБА_5 навчається у 10 класі.

У судовому засіданні представник позивача повідомив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини йому необхідне для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, який самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини в Україні, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, а також звільнення з військової служби, оскільки неповнолітня дитина не може самостійно проживати та утримувати себе.

В судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_7 , мати позивача, зазначила, що в Україні дитина проживає з липня 2024 року, із серпня сам у квартирі. Повноцінно забезпечує дитину батько. Інших родичів, окрім неї та позивача, у дитини тут немає. Вона за своїм станом здоров`я не може повноцінно доглядати за дитиною, ОСОБА_6 дуже рідко її навідує, 1 -2 рази на місяць, від її допомоги відмовляється. Побутові питання вирішує самостійно, харчується переважно фаст фудом, має проблеми із відвідуванням школи, так як часто не може вчасно прокинутися вранці.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначила, що проживає по сусідству із позивачем, їхні діти навчаються разом в одному класі. Позивач піклується про сина, розпитує про його успіхи, вона із позивачем на постійному телефонному зв`язку, він просить навідувати сина, коли той не відповідає на телефонні дзвінки, будити вранці, надавати йому допомогу у вигляді вибору необхідних ліків, просить порад щодо шкільних питань, які виникають в житті сина, а також інших питань, спрямованих на влаштування побуту ОСОБА_6 в якомога сприятливий спосіб.

Встановлення даного факту необхідно позивачу для захисту та реалізації законних прав та інтересів сина та його прав, як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування та іншого. На сьогоднішній день в Україні у зв`язку із військовою агресією зі сторони російської федерації оголошено повну мобілізацію.

Положення закону передбачають право відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаним, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.

Підставою для надання відстрочки від мобілізації є рішення суду. Іншим шляхом вирішити це питання неможливо, тому позивач і звертається з вищевказаною заявою до суду.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Суд розуміє, що виклики сьогодення вимагають ретельної перевірки фактів, встановлення яких може стати підставою для звільнення з військової служби, на предмет їх фальшування зацікавленими особами.

Проте, уважно оцінивши подані докази в цій справі, суд приходить до висновку про наявність реальних підстав вважати, що позивач та третя особа його син ОСОБА_6 в даний час опинилися в умовах, в яких позивач є особою, який самостійно виховує та утримує дитину.

Слід визнати, що про факт самостійного та виховання та утримання дитини, як юридичний факт, який встановлює, змінює або припиняє права та обов`язки, згадується виключно в ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», де в абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 зазначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у випадках, коли військовослужбовці мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Питання організації утримання не викликає складнощів доказування, так як банківська система дозволяє сьогодні організувати швидкий переказ грошей завдяки банківським інструментам. І факт утримання позивачем сина також підтверджений свідками і визнаний сторонами та учасниками справи.

Більш складним для відповіді залишається питання, чи можна вважати позивача, який проходить військову службу, тобто перебуває на перманентній фізичній дистанції, таким, який самостійно виховує дитину.

Незважаючи на те, що позивач, як батько, через службу в Збройних Силах України не може постійно перебувати поруч із сином, його дії свідчать про активну участь у вихованні та турботі про дитину. Він регулярно підтримує зв`язок із сином через телефонні зв`язки, що дозволяє йому впливати на виховання, надавати моральну підтримку та контролювати життєві обставини дитини.

Крім того, позивач залучає родичів і сусідів для догляду за сином, що підтверджує його готовність забезпечувати належні умови для дитини навіть у складних обставинах. Ці фактори дозволяють стверджувати, що батько фактично виховує дитину, навіть, якщо це відбувається на відстані.

В цій ситуації слід врахувати обмежені можливості відповідачки, як матері. Відповідачка перебуває на території ФРН, що позбавляє можливості якісно задовольняти потреби сина у повсякденному житті. Відстань та наявність кордону, а також розрив зв`язку із державою Україною, про факт якого свідчить невідвідування України з 2019 року та зусилля, які прикладаються нею для інтеграції в суспільство ФРН, обмежують її можливості для безпосередньої участі у вихованні та підтримці дитини, які потребують негайної присутності або втручання. Це створює об`єктивні перешкоди для забезпечення повноцінного життя дитини з боку матері.

І якщо в позивача, як батька, єдиною перешкодою для спільного проживання із сином є виконання громадянського обов`язку захист вітчизни в лавах ЗСУ, то непроживання відповідачки із сином на території України викликано її свідомим вибором залишитися на території іншої держави для влаштування свого майбутнього життя, навіть за умови окремого проживання із дитиною.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 Сімейного кодексу України, дитина, яка досягла 14 років, має право самостійно обирати місце проживання. Син позивача, якому виповнилося 17 років, свідомо обрав проживання із батьком в Україні і відмовився повертатися до матері у ФРН. Цей вибір є прямим висловленням його волі та свідчить про його прив`язаність до батька. Таким чином, жодна із сторін не має законного права примусово повернути дитину до матері, оскільки б це суперечило його праву на вільний вибір місця проживання.

Враховуючи вік дитини 17 років та її правовий статус, для реалізації її прав та інтересів потрібний присутній законний представник, який міг би вчасно вирішувати питання, пов`язані із її життям, освітою та здоров`ям. Позивач, який перебуває в складі ЗСУ, на сьогодні є особою, яка повністю забезпечує матеріальні потреби дитини, підтримує моральний зв`язок і готується повністю повернутися до виконання батьківських обов`язків після демобілізації.

Визнання батька основним вихователем дитини відповідає її найкращим інтересам, оскільки саме позивач, як батько, забезпечує стабільність, моральну підтримку та правову захищеність у поточних обставинах. Це дозволить дитині продовжувати жити в умовах, які вона сама обрала, із забезпеченням її прав та потреб. Залишити дитину наодинці із собою в такій ситуації означало б закрити очі на її потреби та фактично покинути її на власний розсуд. Це суперечило б не тільки правовим нормам, але й моральним принципам, які зобов`язують державу піклуватися про найбільш вразливі групи населення, зокрема неповнолітніх.

На користь щирості вказаних намірів позивача свідчать також і наступні обставини. Виїзд відповідачки за кордон із дитиною відбувся в 2019 році, тобто ця подія не могла бути спланована задля мобілізації, оскільки відбулася за три роки до початку повномасштабного вторгнення рф. Позивач та відповідачка розірвали шлюб в 2013 році, тобто задовго до початку війни, що також свідчить про відсутність ознак фіктивного розірвання шлюбу задля створення уявної ситуації про «розрив сім`ї». І, найголовніше, незважаючи на проживання дитини на території України з липня 2024 року в квартирі батька наодинці, із позовом позивач звернувся в грудні 2024 року, тобто через 6 місяців після приїзду сина, що свідчить про добросовісні намагання позивача якийсь період докладати зусиль для організації життя дитини на відстані, а не про бажання використати дитину як підставу для звільнення із військової служби.

Суд також не може не прийняти до уваги і пояснення свідка ОСОБА_7 матері позивача, яка повідомила, що позивач ніколи не мав наміру ухилитися від військової служби, оскільки вступив в лави ЗСУ в квітні 2022 року добровольцем, будучи неодноразово пораненим, ніколи не ініціював питання щодо демобілізації за станом здоров`я, проте саме обрання сином місця проживання в Україні із батьком змусили його усвідомити необхідність бути поруч із дитиною.

Щодо аргументів третьої особи Міністерства оборони України суд зауважує наступне.

Суд погоджується із позицією третьої особи, що і ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», і ст. 141 СК України, покладають на мати та батька рівні права та обов`язки щодо дитини, проте у вказаній справі є унікальні обставини, коли мати дитини зробила вибір проживати в іншій країні, а дитина в силу наданої їй законодавчій можливості обирати місце проживання з одним із батьків обрала місце проживання із батьком на території України.

І оскільки ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачає підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини за рішенням суду батьком, то це є свідченням того, що законодавець допускає наявність таких ситуацій.

У вказаній справі неможливо говорити про відсутність чи наявність спору, оскільки, враховуючи, що 17 річна дитина може самостійно обирати місце проживання логічним виглядає те, що батьки не можуть мати спір з цього приводу. Проте, можливості встановити позивачеві факт самостійного виховання та утримання інакше ніж в судовому порядку не існує, оскільки ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» вимагає саме наявність рішення суду. І вказаний факт впливає не на відносини позивача із відповідачкою, а на можливість звільнитися із військової служби задля повноцінного виконання обов`язків батька щодо дитини.

Таким чином, факт утримання та самостійного вихованням батьком дитини повністю підтверджується наданими доказами та показаннями свідків.

Враховуючи викладене суд, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи перш за все із інтересів дитини вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.150,155 СК України, ст. ст.2, 5, 10, 12, 13, 247, 258, 259, 263-265, 268, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , таким, що самостійно виховує та утримує свого неповнолітнього сина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 , без участі матері, ОСОБА_4 , яка проживає в Федеративній Республіці Німеччина.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Висоцька Г.В.