"05" травня 2025 р. Справа № 363/2349/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року суддя Вишгородського районного суду Київської області Котлярова І.Ю., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, ОСОБА_2 про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуном,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуном, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вишгород Київської області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним, встановити опіку над ним та призначити його опікуном ОСОБА_1 . Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоюрідним братом його цивільної дружини ОСОБА_3 з якою він фактично проживає та має спільних дітей. З народження ОСОБА_2 є інвалідом та хворіє на хронічне психічне захворювання і на даний час страждає на стійкий психічний розлад здоров`я. Внаслідок хронічної хвороби останній не може розуміти значення своїх дій, керувати ними та потребує постійного стороннього догляду та опіки. Раніше за ОСОБА_2 опікувалася бабуся ОСОБА_4 , однак за станом здоров`я та через похилий вік не може здійснювати за ним догляд, оскільки сама потребує вже стороннього догляду. Заявник зазначив, що ОСОБА_2 проживає з ним в одному будинку та фактично перебуває на його утриманні, має можливість та піклується про нього, здійснює за ним догляд, а тому просить призначити його опікуном над недієздатним.

Суд, дослідивши матеріали заяви з доданими до неї документами, прийшов до наступних висновків.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Ця норма кореспондує з нормою Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується зі статтею 13 Конвенції.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Згідно частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно частини третьої статті 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно пункту 1 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги (частина третя статті 296 ЦПК України).

Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Статтею 9 СК України встановлено коло осіб, сімейні відносини між якими регулюються СК України, зокрема це подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та не визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Що стосується тлумачення поняття «близькі родичі», то виходячи з вимог ЦК України, СК України поняттями «родичі», «родинні стосунки» охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням.

Заявник зазначає, що ОСОБА_2 , є двоюрідним братом його цивільної дружини ОСОБА_3 з якою він фактично проживає та має спільних дітей, а також ОСОБА_2 проживає разом з ним в якості члена його сім`ї та фактично постійно перебуває під його постійним доглядом.

Однак, ним не зазначено та не надано доказів на підтвердження обставин, що він належить до членів сім`ї чи є близьким родичом ОСОБА_2 в розумінні статті 296 ЦПК України.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 11 червня 2019 року у справі № 130/2391/18 (провадження № 61-1307св19), від 20 січня 2022 року № 752/24219/20 (провадження № 61-16373св21), від 28 лютого 2024 року у справі № 372/3474/21 (провадження № 61-16349св23).

Системний аналіз зазначених норм законодавства та наданих суду документів не підтверджує, що заявник є членом сім`ї ОСОБА_2 чи його близьким родичем, незалежно від їх спільного проживання, а відтак і особою, уповноваженою на звернення до суду з даною заявою.

Документи, які підтверджують беззаперечний факт спільного проживання заявника із ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутні. Довідка Вишгородської міської ради Київської області № 195 від 25.02.2025 року, не підтверджує реєстрацію місця проживання заявника разом з ОСОБА_2 , а також не свідчить про постійне проживання разом та ведення спільного господарства у розмінні ст. 64 ЖК України.

Отже, заявник не є членом сім`ї ОСОБА_2 у розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, а тому не входить до вичерпного переліку осіб, які мають право на звернення до суду із заявою про визнання особи недієздатною, згідно ч. 3 ст. 296 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Оскільки ОСОБА_1 не має процесуальної правосуб`єктності заявника у цій категорій справ окремого провадження, тобто він не відноситься до певної групи осіб, які мають права та обов`язки заявників у таких категоріях справ, суд приходить до висновку про повернення заяви про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуном.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.185, 260, 261, 293, 294, 296, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, ОСОБА_2 про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуном - повернути заявнику.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Суддя І.Ю. Котлярова