Провадження № 2/202/1093/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 202/12257/24

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення

за участю

позивача ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ),

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Лагутіна Д.М.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.10.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу № 406 від 01.07.2014 вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами. У належному їй будинку окрім неї також зареєстровані - донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, в будинку проживають відповідачі - свекор ОСОБА_2 , свекруха ОСОБА_3 , сестра колишнього чоловіка ОСОБА_4 , племінниця колишнього чоловіка ОСОБА_5 , які не є власниками спірного житлового приміщення, та не зареєстровані за вказаною адресою.

З 06.12.2019 по 24.11.2023 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 . Тобто, домоволодіння придбано не до шлюбу.

Вважає, що підстав для проживання родичів колишнього чоловіка в домоволодінні немає, оскільки вони зняті з реєстрації за вказаною адресою. Вони сплачували комунальні платежі, але не у повному обсязі і тільки за світло, внаслідок чого утворилася велика заборгованість за комунальні послуги. Фактично в утриманні житла вони участь не приймають, ведуть аморальний спосіб життя, тероризують її родину. Позивач разом з неповнолітніми дітьми не в змозі сплачувати борги за комунальні послуги, тим більше, з моменту виписки відповідачів з помешкання, вони взагалі перестали сплачувати і за світло, хоча всім користуються.

Ніяких перешкод у проживанні відповідачів нею не чинилося, але сумісне проживання стає неможливим, оскільки вони знищують належне їй майно, погрожують заволодіти майном та взагалі вигнати її разом з дітьми з дому. Вона не може вільно почувати себе в будинку, між нею та відповідачами нема спілкування і якого-небудь взаєморозуміння, а відповідачі ведуть себе начебто вона у них винаймає житло. Свекруха на пенсії і знаходиться постійно вдома зазвичай на кухні, яка є прохідною кімнатою. Крім того у неї дві маленькі собаки, які живуть у будинку, після яких шерсть по всьому будинку. Відповідачі розвели тарганів, не прибирають після собак, взагалі повна антисанітарія.

З метою захисту своїх прав, просила усунути їй перешкоди у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , стягнути солідарно з відповідачів сплачений нею судовий збір.

15.10.2024 по справі відкрите загальне позовне провадження, відповідачам встановлений строк для подання відзиву на позов.

Відповідачі своїми процесуальними правом не скористались, відзивів на позов не подали.

14.01.2025 підготовче провадження по справі закрите, справа призначена до судового розгляду.

Представником відповідача - адвокатом Лагутіним Д.М. подані письмові заперечення на позов у яких він зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Твердження позивача щодо проживання з нею ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 з 30.03.2023 проживає у Німеччині, а ОСОБА_6 вже давно не проживала разом з позивачем та виїхала за кордон.

В період з 2016 року по теперішній час відповідачі роблять ремонт, купують техніку, сплачують комунальні послуги, зберігають в належному стані домоволодіння.

Більше того, між ОСОБА_10 , який проживає у спірному майні, був зареєстрований та в подальшому знятий з реєстрації самою позивачкою, ОСОБА_1 була видана розписка щодо отримання грошових коштів за частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 10 000 доларів, грошові кошти повністю були передані та отримані позивачем. Вважає, що це підтверджується тим, що на день видачі розписки ОСОБА_10 вже був прописаний та відповідачі у домоволодінні зайняли кімнати згідно домовленості.

Однак, до 2024 року позивач постійно прохала відкласти нотаріальне посвідчення розписки шляхом укладання договору купівлі-продажу посилавшись на відсутність часу, потім відсутність коштів, потім початок в Україні війни і вже в 2024 році заявила, що ніяких договорів щодо оформлення прав власності не хоче укладати та зняла з реєстрації у домоволодінні всіх відповідачів.

Через те, що позивач отримала кошти і не виконала домовленості, ОСОБА_10 подав позов до суду.

Посилаючись на ст.64 ЖК України вважає, що хоча відповідачі перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Отже, немає жодних підстав для виселення відповідачів, оскільки вони вселились та були зареєстровані на законних підставах відповідно до домовленості із власником майна, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що будинок купила за гроші від продажу квартири до шлюбу з ОСОБА_9 . Після чого вона, колишній чоловік та відповідачі усі разом переїхали до будинку, оскільки їм не було де жити. Не заперечувала, що відповідачі вселилися до будинку з її згоди. Щодо реєстрації відповідачів у будинку пояснила, що спочатку зареєструвала себе, дітей, а приблизно через рік надала згоду на реєстрацію відповідачів, оскільки ОСОБА_2 як «афганець» повинен був отримати квартиру і для цього йому була потрібна довідка про склад сім`ї, яку неможливо отримати без реєстрації. Не заперечувала факт складення нею розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_10 в сумі 10 000 доларів США в якості авансу за будинку, але пояснила, що фактично грошові кошти забрав собі її колишній чоловік. Розписку вона писала оскільки відповідачі повинні були зробити добудову і розширити будинок, зробити окремий вхід. Комунальні послуги відповідачі сплачують, але не у повному обсязі. Побутову техніку у будинок купляли усі разом.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лагутін Д.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити.

Відповідачі про час та місце судового розгляду судом повідомлені шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку, які повернулися до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". У судові засідання не з`явились, будь-яких заяв не надали.

Заслухавши учасників судового розгляду, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила сина - ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 сина - ОСОБА_8 . Батьком дітей є ОСОБА_9 , з яким позивач зареєструвала шлюб 06.12.2019, який розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2023 у справі №202/17036/23.

ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик І.О.

Учасниками справи визнаються та у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не потребують доказування обставини, що після купівлі будинку у 2014 році, за згодою ОСОБА_1 як власниці, до нього вселилися, окрім неї, її колишній чоловік ОСОБА_9 (на той час співмешканець) та їх старший син ОСОБА_7 , а також відповідачі - ОСОБА_2 (свекор), ОСОБА_3 (свекруха), ОСОБА_4 (сестра ОСОБА_9 ), ОСОБА_5 (племінниця ОСОБА_9 ).

27.04.2015 відповідачі, за згодою ОСОБА_1 , були зареєстровані у її будинку, але 23.08.2024 вона зняла їх з реєстрації у порядку адміністративної процедури.

Станом на день ухвалення рішення відповідачі проживають у будинку ОСОБА_1 .

Учасниками справи не заперечувалось, що відповідачі частково сплачують комунальні послуги за адресою спірного будинку, іншого житла не мають.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц.

Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»).

Повертаючись до обставин даної справи суд зазначає, що відповідачі мешкають у будинку з 2014 року зі згоди позивача-власника, яким у свою чергу не надано суду будь-яких доказів, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для ОСОБА_1 та її дітей проживання з ними в одному будинку, розвели тарганів, не прибирають після собак, влаштували антисанітарію у будинку.

Отже, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідачі, які є батьками, сестрою та племінницею колишнього чоловіка ОСОБА_1 , разом з нею, її дітьми та колишнім чоловіком вселились до спірного житла зі згоди власника житла, постійно там проживають з 2014 року, а зняття їх з реєстрації у порядку адміністративної процедури за заявою ОСОБА_1 , не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають відповідачі, а тому немає правових підстав для визнання осіб такими, що втратили право користуватися спірним житлом, та, відповідно, немає підстав для задоволення позовних вимог про примусове їх виселення із спірного будинку.

Керуючись ст.ст.10, 17, 18, 263, 265, 273, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суддя склав 05.05.2025.

Суддя АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО