Суддя Маркосян М. В.
Провадження № 2/644/806/25
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2025 року.

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі головуючої судді Маркосян М.В.,

за участю секретаря Лєпілової В.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якому заявлено вимогу про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, яка поширена відповідачкою в групі додатку Viber «Наш дом 183», а саме такий напис: «Від ОСОБА_3 , звернення до Волювач, ти ж тіпа Оофіцер, чи хто, а тепер «дурачок» чи жду,н». а також заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 55000,00 грн. Обґрунтовує свою позовну заяву тим, що відповідачка ОСОБА_1 розмістила недостовірну та негативну інформацію щодо позивача в мережі Інтернет в додатку (Viber) в групі (Наш дом 183). Вказаними діями порушено немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача та завдано йому моральних страждань.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16.12.2024 було відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні, розгляд справи у підготовчому судовому засіданні був призначений на 14.01.2025., підготовче судове засідання було відкладено на 13.02.2025 та на 13.03.2025 в зв`язку із неявкою сторін та неподанням відзиву від відповідача.

12.03.2025 від відповідачки до суду надійшов відзив на позов, в якому вона заперечує проти задоволення позову, зазначає, що позивачем не доведено розповсюдження недостовірної інформації саме нею, немає доказів того, що відповідач переніс душевні страждання в зв`язку із розповсюдженням інформації, вважає позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтованими. Також, зазначила, що частково визнає позов, видалила напис зі своєї сторінки. Також до відзиву додала письмовий документ «колективне звернення мешканців будинку», в якому зазначено про те, що позивач порушує правила благоустрою та встановлює саморобні конструкції а також роздруківку з переписки в домовому чаті в застосунку «viber».

25.03.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначає про те, що відповідачка є належним відповідачем у справі, оскільки інформація була поширена нею як автором, та власником веб-сайту, інформація була доведена до певного кола осіб, тож відбулось її поширення, також навів власні обґрунтування щодо моральної шкоди.

13.03.2025 було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 24.04.2025. Відповідь на відзив надійшла від позивача вже після призначення справи до судового розгляду, однак суд враховує зазначену заяву по суті спору, адже відповідачка також припустилась порушення строку надання відзиву у справу, а відповідь на відзив надійшла до початку розгляду справи по суті.

У судове засідання 24.04.2025, позивач не з`явивися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток та повідомлень до електронного кабінету.

Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відтак, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності позивача, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, пояснень відповідачки, наданих у судовому засіданні.

Також, 24.04.2025 судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення для чого було оголошено перерву до 05.05.2025.

Вивчивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи.

Позивач та відповідач є мешканцями будинку за адресою АДРЕСА_1 та є користувачами одного чату в застосунку «Viber» з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », іншими користувачами якого є, також, інші мешканці будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Наприкінці вересня 2024 в зазначеному чаті з аккаунту відповідачки ОСОБА_1 було опубліковане наступне повідомлення «Від ОСОБА_3 , звернення до Волювач, ти ж тіпа Оофіцер, чи хто, а тепер «дурачок» чи жду,н», яке позивач вважає таким, що порушує його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що зазначене повідомлення було опубліковано в загальному чаті, доступ до якого мають всі зареєстровані в ньому мешканці будинку. Відбулась публікація цього повідомлення на тлі постійного конфлікту з позивачем за різних підстав та з урахуванням інших публікацій та письмового спілкування.

Суду не наведено та не доведено ані позивачем ані відповідачем, хто саме є адміністратором чату з назвою «Наш дом 183», але відповідачкою не заперечувались ті обставини, що повідомлення було опубліковано з її аккаунту, хоч і іншою особою, про що, власне і йдеться в самому повідомленні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України закріплено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (абзац 4 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 6.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, викладено правовий висновок про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто…повідомляється чітко, точно та є констатацією факту.

Подібних за змістом правових висновків, Верховний Суд дійшов у постановах: від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

В даній справі суд розглядає висловлювання, які поширюються з аккаунту відповідачки у загальному чаті, як такі, за які вона може та має відповідальна, бо у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні відповідачкою було підтверджено, що висловлювання поширене саме з її аккаунту у загальному чаті, тож відповідальною особою за поширення інформації є відповідачка незважаючи на те, хто саме був ініціатором такого публікування вона особисто, або інша особа. Згідно з п. 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет». Тобто власник веб-сайту, в даному випадку адміністратор чату, може бути відповідачем, якщо будь-хто має вільний доступ до поширення інформації з аккаунтів у відповідній групі. В даному випадку, доступ до власного аккаунту в домовому чаті був саме у відповідачки, що нею не заперечувалось, тож вона відповідальна за публікування інформації, навіть, у випадку, коли з її аккаунту публікування робить інша особа.

В той же час, розглядаючи опубліковане висловлювання суд не вважає його інформацією, адже зазначене висловлювання не містить будь-яких фактів, відомостей про реальні події та явища, обставини об`єктивної реальності, а є виключно вираженням суб`єктивної думки особи.

Для ухвалення рішення про спростування недостовірної інформації необхідно, щоб спростувати можливо було саме інформацію та довести, що вона є недостовірною, тобто достовірною є інше. В даному випадку, опубліковане відповідачкою висловлювання суд вважає оціночним судженням, яке не містить жодних фактичних обставин та не може бути ані спростоване ані доведене.

Зазначені висновки суду відповідають практиці та правовій позиції Верховного Суду, які були неодноразово висвітлені, зокрема в Постановах Касаційного цивільного суду від 15.06.2023 у справі № 127/9786/20, від 08 квітня 2024 року у справі № 760/5027/21, постанові Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19).

Отже, суд вважає необґрунтованим та недоведеним позивачем позовну вимогу про недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2 , інформацію поширену відповідачем в додатку (Viber). Вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недостовірною інформації, які позивачем не доведено.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, що врегульовано положеннями ст. 77 ЦПК України.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивачем не підтверджено обґрунтованості позовних вимог при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 200, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_2 (місце проживання: адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач: ОСОБА_1 (місце проживання: адреса АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене 05.05.2025 р.

Суддя Марина МАРКОСЯН