Справа № 715/730/25
Провадження № 2/715/315/25
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2025 року селище Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Григорчака Ю.П.
секретар судового засідання Соломян О.В.
за участі позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представниці органу у справах дітей Гулько А.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Глибоцька селищна рада Чернівецького району Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа Глибоцька селищна рада Чернівецького району Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що з 2020 року по травень 2023 року він перебував у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 . За цей час у них народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ним та перебуває на його утриманні. З травня 2023 року відповідачка залишила сім`ю та вибула з його господарства. Вказує, що за весь час з травня 2023 року по даний час їхній малолітній син проживає з ним та перебуває на його повному утриманні та вихованні. Відповідачка участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, вихованням та розвитком. Зазначає, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, та категорично відмовляється брати участь у вихованні та утриманні сина. У зв`язку із вище викладеним він звернувся до Глибоцького районного суду Чернівецької області із позовною заявою про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2024 року попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до своєї дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме про необхідність брати участь у його вихованні та утриманні і покладено на орган опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Однак з моменту прийняття рішення ОСОБА_3 не змінила свого ставлення до ОСОБА_4 , ігнорує його потреби, не спілкується з ним, не цікавиться його духовним та фізичним розвитком, уникає зустрічі. На підставі викладеного просить суд позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Мигалатюк А.В. підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомила і не просила суд відкласти розгляд справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник третьої особи Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області Гулько А.Г. в судовому засіданні підтвердила обставини викладені в заяві, вказує, що позбавлення відповідачки батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Додатково пояснила, що відповідачка веде аморальний спосіб життя та раніше вже була позбавлена батьківських прав стосовно двох старших дітей, жодних змін в своєму ставленні до дітей вона не зробила та їй абсолютно байдуже на долю дітей.
Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердили обставини викладені в позовній заяві.
Вислухавши пояснення позивача, його представника, представниці органу опіки та піклування, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно довідки від 20 січня 2025 року, яка видана КНП «Центр ПМСД Глибоцької СОТГ» ОСОБА_4 здоровий.
Відповідно до довідки від 20 січня 2025 року, яка видана КНП «Центр ПМСД Глибоцької СОТГ» ОСОБА_1 здоровий.
Згідно довідки психіатра №29 від 20.01.2025 року ОСОБА_1 на обліку у психіатра не знаходиться.
Відповідно до довідки нарколога №316 від 20.01.2025 року ОСОБА_1 на обліку у нарколога не знаходиться.
Згідно довідки про склад сім`ї №59 від 20 січня 2025 року, яка видана Глибоцькою селищною радою Чернівецького району Чернівецької області, до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: ОСОБА_4 , 16 грудня 2021 року син; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мати, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 сестра, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 племінниця.
Відповідно до характеристики №304 від 13.01.2025 року, яка видана Глибоцькою селищною радою Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом з сином та матір`ю в АДРЕСА_1 , не працює. Скарг до виконкому селищної ради на ОСОБА_11 від жителів селища не надходило.
Як вбачається з акту обстеження житловопобутових умов від 09.09.2024 року, який виданий Глибоцькою селищною радою Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входять: мати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , пенсіонерка та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Умови проживання задовільні, дитина забезпечена усім необхідним по віку. ОСОБА_1 один виховує сина, оскільки мати дитини не відвідує дитину протягом року, дитина любить батька.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 притягувалася до адміністративної відповідальності 03 жовтня 2022 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП, 04 серпня 2023 року за ч.2 ст.126 та чс.1 ст.130 КУпАП.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 березня 2024 року по справі №715/293/24 позбавлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 червня 2024 року по справі №715/994/24 позбавлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 червня 2024 року по справі №715/1351/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Глибоцької селищної ради про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено відповідачку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану в АДРЕСА_2 про необхідність змінити ставлення до своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , а саме про необхідність брати участь у його вихованні та утриманні і покласти на орган опіки та піклування Глибоцької селищної ради контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Висновком органу опіки та піклування Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, затвердженим рішенням виконавчого комітету сільської ради від 07.03.2025 року №33, вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Особливістю даної справи, є те, що позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав вдруге. У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав (яке ґрунтувалося на висновку про те, що позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на відповідачку) відповідачка не змінила ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідачка має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

ОСОБА_1 , як на підставу позову посилався на те, що у 2024 році він вже звертався до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , після ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову поведінка відповідачки жодним чином не змінилася. ОСОБА_3 не бере будь-якої участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, стан здоров`я, не намагається зустрічатися та спілкуватися з сином, не вітає його з днем народження, не бере добровільної участі у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, на підтвердження чого надав письмові докази.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася та не надала суду доказів, які б спростовували посилання позивача на відсутність її участі у виховані сина.

Суд також враховує, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо.

У даній справі позивач навів численні посилання на те, що ОСОБА_3 не змінила ставлення до виконання батьківських обов`язків, контакту з дитиною не налагодила і не вживала жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідачка не надала доказів, щодо зміни своєї поведінки після ухвалення рішення суду від 14 червня 2024 року про відмову в позбавленні батьківських прав, належного виконання нею батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з сином.

Суд дійшов переконання, що у такій правовій ситуації, коли є рішення суду (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного із батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. То ж саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Вище викладені висновки узгоджуються із правовою позицією викладено у постанові Верхового Суду від 23 листопада 2022 року у справі №149/2510/21.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що вихованням дитини займається виключно батько ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 з дитиною не спілкується.

Дослідженими судом доказами підтверджується відсутність піклування з боку ОСОБА_3 про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, лікування, підготовку до самостійного життя, відсутність інтересу матері до внутрішнього світу дитини протягом тривалого часу, впродовж якого формувались фізичні особливості та психологічні риси дитини.

Суд бере до уваги, що сформована ОСОБА_3 модель поведінки щодо дитини є добровільно обраною нею та не продиктована життєвими обставинами та остання слідує такій моделі з часу народження дитини.

Аналізуючи всі обставини справи, суд вважає, що наявні у справі докази свідчать про ухилення ОСОБА_3 від обов`язків по вихованню дитини та, з урахуванням наведених конкретних обставин справи, є достатньо підстав для застосування до ОСОБА_3 вказаного крайнього заходу впливу у виді позбавлення батьківських прав.

Згідно з п.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до п.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як передбачено статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення потреб та інтересів дитини, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, розміру мінімальної заробітної плати та обставин, які зазначені в ст. 182 СК України, а саме те, що відповідачка є здоровою, може надавати утримання своїй дитині, розмір аліментів слід визначити у розмірі 1 700 грн. щомісячно на дитину до досягнення повноліття.

Як передбачено ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 81, 88, 174, 209, 212-215, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , мешканку АДРЕСА_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , мешканки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , мешканця АДРЕСА_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок щомісячно, що підлягає індексації відповідно до вимог чинного законодавства, починаючи з 19 березня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.

На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Роз`яснити, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: