П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/17484/24

Провадження № 22-ц/4815/599/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступної і резолютивної частин): о 10 год. 59 хв.

20 лютого 2025 року в м. Рівне

Повний текст рішення складено: 25 лютого 2025 року.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, треті особи: Державна казначейська служба України, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"; про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі ГУНП в Рівненській області), треті особи: Державна казначейська служба України (далі ДКСУ), Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (далі ПАТ "НАСК "Оранта"); про стягнення матеріальної шкоди та 3% річних в розмірі 71 294,32 гривень.

Мотивуючи свої вимоги, покликалась на те, що 01 серпня 2023 року близько 10 год. 55 хв. у м. Рівне на перехресті вулиць Захисників Маріуполя Київська - Д.Галицького, поліцейський ОСОБА_2 , виконуючи службові обов`язки, керував патрульним автомобілем CKС ROS-02PП, номерний знак НОМЕР_1 , проїжджав регульоване перехрестя на заборонений сигнал світлофора (червоне світло) з увімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольору і з вимкненими спеціальними звуковими сигналами, не забезпечивши безпеки дорожнього руху, не надав дорогу транспортному засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) автомобілі зазнали пошкоджень.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2023 року в справі № 569/14661/23 водія патрульного автомобіля було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія патрульного автомобіля на момент ДТП була застрахована у ПАТ "НАСК "Оранта", яка виконала свій обов`язок, виплативши позивачу страхове відшкодування. Проте виплачена сума не покрила фактично понесені витрати на відновлення її транспортного засобу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ГУНП в Рівненській області за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКСУ на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду та 3% річних в розмірі 71 294,32 гривень.

Стягнуто з ГУНП в Рівненській області за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКСУ на користь ОСОБА_1 поштові витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 59 гривень.

Стягнуто з ГУНП в Рівненській області за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКСУ на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 211,20 гривень.

В задоволенні позовних вимог про стягнення витрат в розмірі 3 441,60 гривень на проведення експертного дослідження відмовлено.

На судове рішення відповідачем подано апеляційну скаргу, де вказувалося про його незаконність та необґрунтованість, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про неврахування судом того, що ліміт відповідальності ПАТ "НАСК "Оранта" за шкоду, заподіяну майну, відповідно до страхового полісу становив 160 000 гривень. Сума понесених позивачем витрат склала 120 285,90 гривень, а страховиком виплачено лише 68 751, 52 гривень.

На переконання ГУНП в Рівненській області, позов мав бути пред`явлений саме до ПАТ "НАСК "Оранта". У випадку, коли б понесені витрати позивачем перевищували 160 000 гривень, тоді різницю між страховим відшкодуванням та фактичними витратами мав би відшкодувати відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, на підставі ст. 1187 ЦК України.

Також у резолютивній частині рішення судом хибно сформульовано спосіб виконання рішення, а саме щодо стягнення матеріальної шкоди та інших витрат з ГУНП в Рівненській області за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Щодо стягнення 3% річних у розмірі 2 759,94 гривень в порядку ст. 625 ЦК України, то підстави для цього були відсутні, оскільки будь-якого грошового зобов`язання у ГУНП в Рівненській області перед ОСОБА_1 не існує та не існувало. При цьому позивач чи його представник до моменту пред`явлення позову не зверталися до відповідача із листами-вимогами щодо грошових коштів на відновлення пошкоджень її транспортного засобу.

Крім того, безпідставним є стягнення 59 гривень поштових витрат, адже такі витрати понесені під час листування із третьою особою - страховиком.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У поданому відзиві ПАТ "НАСК "Оранта" просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як законне і обґрунтоване, а оскаржуване рішення без змін.

Державна казначейська служба України у поданому відзиві просить апеляційну скаргу задовольнити, а у випадку відмови в її задоволенні - скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення та зазначити про стягнення на користь позивача грошових коштів виключно з ГУНП в Рівненській області або про стягнення з Державного бюджету України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2023 року о 10 год. 55 хв. у м. Рівне на перехресті вул. Захисників Маріуполя - Київська - Д.Галицького, ОСОБА_2 , керуючи патрульним автомобілем CKС ROS-02PП, номерний знак НОМЕР_3 , проїжджав регульоване перехрестя на заборонений сигнал світлофора (червоне світло) з увімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольору та з вимкненими спеціальними звуковими сигналами, не забезпечивши безпеки дорожнього руху, не надав дорогу транспортному засобу Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився попереду. Внаслідок ДТП автомобілі зазнали пошкоджень.

Перебування поліцейського ОСОБА_2 на день ДТП у службових (трудових) відносинах з Рівненським РУП ГУНП в Рівненській області, належність автомобіля CKС ROS-02PП відповідачу та використання його у службових цілях сторонами не оспорюється і визнається.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 серпня 2023 року у справі № 569/14661/23 водія патрульного автомобіля ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Автомобіль Subaru Forester, номерний знак НОМЕР_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Цивільно-правова відповідальність водія патрульного автомобіля "CKС ROS-02PП", номерний знак НОМЕР_3 , на момент ДТП застрахована у ПАТ "НАСК "ОРАНТА" полісом № 212045998.

18 вересня 2023 року ПАТ "НАСК "ОРАНТА" в рамках зареєстрованої страхової справи за № 95254, були проведені розрахунки суми страхового відшкодування та здійснена виплата відшкодування на користь ОСОБА_1 в розмірі 56 531,11 гривень, з яких: 39 531,11 гривень на відшкодування збитків, а 17 000 гривень відшкодування витрат на евакуатор.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з метою ремонту Subaru Forester, а після проведеного огляду та часткового ремонту було надано акт приймання-передачі від 18 січня 2024 року про вартість ремонту, яка склала 120 285,90 гривень.

Позивач здійснила повну оплату вартості ремонту. На вимогу позивача ПАТ "НАСК "ОРАНТА" було проведено додатковий огляд її автомобіля і здійснено перерахунок страхового відшкодування.

Отже, загальна сума страхового відшкодування ПАТ "НАСК "ОРАНТА" відповідно до страхової справи № 95254, з урахуванням усіх доплат, становила 68 751,52 гривень, до яких входило і 17 000 гривень відшкодування витрат на евакуатор. Тобто страховик покрив 51 751,52 гривень завданих позивачу збитків за пошкодження працівником відповідача її транспортного засобу.

Відповідно до ст.ст. 386, 22, 1166, 1187, 1188 ЦК України захист права власності забезпечується, в т.ч. правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 999, 979, 980, 1192, 1194 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 вбачається, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, якщо згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу недостатності страхового відшкодування для відновлення транспортного засобу позивача, що є підставою для покладення на відповідача обов`язку виплатити решту завданої шкоди.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Поняття збитків визначено у ст. 22 ЦК України. Так, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.

Особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 911/482/17.

ОСОБА_1 надала для суду безпосередньо при пред`явлені позову достатні докази, згідно з якими встановлено факт настання ДТП, спричинення збитків, причинно-наслідкового зв`язку між подією та збитками, їхній розмір, а також розмір відшкодування.

У своїй сукупності видаткові накладні, факт здійснення позивачем відновлювального ремонту свого автомобіля, недостатність суми страхового відшкодування, спонукають до захисту прав позивача в обраний нею спосіб.

Колегія суддів при вирішенні спірних правовідносин звертає увагу на те, що якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до відповідачем свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди (в даному випадку роботодавцем), якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у т.ч. й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Такі ж самі по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Отже, виплата ПАТ "НАСК "Оранта" у розмірі меншому, ніж фактично завдана шкода, не зобов`язує позивача оспорювати її розмір, якщо ж, на думку відповідача, страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу його відповідальності, такі дії страховика можуть бути оспорені самим відповідачем.

Тим паче, за наявних в матеріалах справи доказів виключно відповідач повинен був спростувати свій обов`язок у відшкодуванні шкоди або її розмір, надавши відповідні докази, однак цього не зробив, а помилково побудував свою позицію на тому, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними, нехтуючи засадами змагальності.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Тому доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і наводить докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув 68 534,38 гривень невідшкодованих позивачу збитків як різниці між виплатою страхової суми та фактично понесеними витратами на відновлення транспортного засобу.

Разом з тим апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про безпідставність нарахування та стягнення передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних.

Згідно з ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Між тим, з вимогами до відповідача про сплату непокритих його страховиком грошових сум позивач не зверталась, а обов`язок з виплати їй 68 534,38 гривень фактично виник за результатами вирішення цього спору, тому вимога про стягнення 3% річних є безпідставною.

Також не підлягали до стягнення 59 гривень судових витрат за кореспонденцію позивача з третьою особою, позаяк вони всупереч твердженням суду попередньої інстанції та змісту ст.140 ЦПК України не є необхідними для розгляду справи.

Крім того, як правильно на це покликається відповідач, помилковим є стягнення з ГУНП в Рівненській області за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошових сум.

Так, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів за рахунок Державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України і у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів тощо.

При цьому не підлягали стягненню саме з Державного бюджету України й сплачені позивачем 1 211,20 гривень судового збору, оскільки згідно з п.11 ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке частково залишатися чинним не може.

Підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2025 року в частині стягнення з Головного управління національної поліції в Рівненській області за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди та 3% річних в розмірі 71 294,32 гривень, поштових витрат в розмірі 59 гривень, судового збору в розмірі 1 211,20 гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 68 534 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот тридцять чотири) гривні 38 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків