Номер провадження: 22-ц/813/1456/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»

представник відповідача Приходько Вячеслав Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2024 року, ухвалену у складі судді Петренко В.С., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного та іпотечного договору недійсним,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», в якій просила визнати недійсним кредитний договір №1604-н від 12.06.2007 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , яка згідно положень чинного законодавства була дієздатною фізичною особою, яка вчинила правочин не усвідомлюючи значення своїх дій, не розуміючи наслідків його укладання та будучі не в змозі керувати своїми діями, крім того просила визнати недійсним іпотечний договір №710 від 12.06.2007 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та звільнити її від сплати судового збору.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 12.06.2007 року її донька ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» кредитний договір №1604-н, відповідно до умов якого отримала 50000,00 доларів США та зобов`язалася повернути кредит в сумі, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 12.06.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №710, відповідно до якого останні передали в іпотеку квартиру, яка їм належить, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 тривалий час була членом секти під назвою «Голософське товариство України» і отримані за кредитним договором кошти вона передала главі даної секти ОСОБА_3 .

При цьому, її донька ОСОБА_2 зникла з місця свого мешкання та довгий час не поверталася додому, у зв`язку з чим за заявою позивачки 24.06.2016 року Таїровським ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було відкрите кримінальне провадження та з листопада 2017 року проводились оперативно-розшукові заходи, після чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано померлою.

При цьому, ОСОБА_2 з 2002 року страждала на тяжке хронічне психічне захворювання та двічі перебувала на лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я з діагнозом «Параноїдна шизофренія, беземісійний перебіг», згідно відомостей, зазначених у виписному епікризі №3692 від 05.12.2008 р. та відповідно довідки до акту огляду МСЕК з 01.06.2009 року їй встановлено ІІ групу інвалідності безстроково.

Таким чином на момент укладання кредитного та іпотечного договорів, ОСОБА_2 страждала на стійке психічне захворювання та не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, за таких обставин вказані вище договори, повинні бути визнані судом недійсними з моменту укладання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного та іпотечного договору недійсним залишено без задоволення.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, з досліджених в судовому засіданні доказів неможливо встановити, що на момент укладення кредитного договору 12.06.2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , остання не усвідомлювала значення своїх дій та була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною.

Враховуючи, що на час укладення спірного правочину ОСОБА_2 не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, посмертні експертизи для визначення можливості ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з психічним розладом не проведені через невиконання своїх процесуальних обов`язків позивачем, підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суттєвим є тещо ОСОБА_2 ще з 2002 року страждала на тяжке хронічне психічне захворювання та двічі перебувала на лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я з діагнозом «Параноїдна шизофренія», що підтверджується виписним епікризом № 3692 від 05 грудня 2008 року та довідкою до акту огляду МСЕК з 01 червня 2009 року, якою ОСОБА_2 встановлено П групу інвалідності безстроково, (копії виписного епікризу та довідки до акту огляду МСЕК знаходяться в матеріалах спарив).

Таким чином на момент укладання кредитного договору ОСОБА_2 , страдала на стійке психічне захворювання та перебувала на стаціонарному лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я, тобто вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Зазначенні обставини цілком підтверджуються наявними в матеріалах справи медичними документами ОСОБА_2 .

Вказує, що результати судового розгляду позовної заяви позивачки залежали цілком від посмертної судово-психіатричну експертизи ОСОБА_2 , оплатити яку позивачка не мала фінансової спроможності.

Так Позивачка є пенсіонеркою та на момент призначення експертизи отримувала щомісячно пенсію в розмірі 6 134,00 грн., інших доходів у неї не має. З огляду на вартість експертизи, щоб її оплатити вона мала більше ніж півроку не купувати собі їжу, не сплачувати комунальні послуги та не нести інші витрат, відкладаючи майже всю свою пенсію для оплати судової експертизи в державній установі, з метою доведення свої позиції по судовій справі та можливості захистити свої права в суді.

Зазначає, що в матеріалах справи наявні медичні документи які свідчать, про стійке психічне захворювання у доньки позивачки з 2002 року, яке з великою вірогідністю не давало їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладання кредитного договору з відповідачем та за таких обставин відмова суду в задоволенні позовної заяви, у зв`язку з не проведення посмертно судово-психіатричної експертизи, через відсутність коштів у позивачки на її оплату є дискримінацією по майновому стану та такий суд не можливо вважати справедливим.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд -апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Щодо явки сторін.

Сторони завчасно належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилась позивачка, до суду зявився представник відповідача, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не заважає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між відкритим акціонерним товариством ''Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського облуправління ВАТ "Ощадбанк та ОСОБА_2 12 червня 2007 року було укладено кредитний договір №1604-н на 50 000,00 дол. США, строком до 12 червня 2017 року.

Відповідно до умов кредитного договору №1604-н позичальник зобов`язався щомісячно погашати кредит рівними частками у сумі 417 доларів США та сплачувати нараховані Банком відсотки.

Згідно п.п. 4.3.1.,4.3.2.,4.3.3. кредитного договору № 1604-н ОСОБА_2 зобов`язалася належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами та штрафних санкцій.

У забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору Банком 12 червня 2007 року укладено з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бардіною О.О. Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно п. 4.2. іпотечного договору від 12.06.2007 р. іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2018 року заяву ОСОБА_1 про оголошення фізичної особи померлою, задоволено. Оголошено померлою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до виписного епікризу №3692 відносно ОСОБА_2 , 1969 року народження, зазначено діагноз: «Параноїдна шизофренія, беземісійний перебіг», проходила лікування у Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я з 22.10.2008 року по 05.12.2008 року. Зазначено, що на лікування поступає повторно з 2002 року з діагнозом « Параноїдна шизофренія, беземісійний перебіг».

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 30.06.2009 року, серії 2-18 ОД №016940 ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, за загальним захворюванням, безстроково.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2013 року уточнений позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором №1604-н від 12.06.2007 року у розмірі 87899,73 доларів США, що еквівалентно 702318,84 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором №1604-н від 12.06.2007 року у розмірі 5878,79 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 3441,00 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №1604-н від 12.06.2007 року в розмірі 102097 доларів США 25 центів, що еквівалентно 2612423 гривні 59 копійок, згідно курсу НБУ станом на 24.11.2016 року, та 952936 гривень 28 копійок, з яких: 49109 доларів США 00 центів, що еквівалентно 1256581 гривня 45 копійок - прострочений основний борг по кредиту; 385 доларів США 76 центів, що еквівалентно 9870 гривень 67 копійок - строкові проценти за користування кредитом; 52602 долари США 49 центів, що еквівалентно 1345971 гривня 47 копійок - прострочені проценти за користування кредитом; 8800 гривень 00 копійок - прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту; 469170 гривень 14 копійок - пеня за прострочений основний борг по кредиту; 471868 гривень 10 копійок - пеня за прострочені проценти за користування кредитом; 3098 гривень 04 копійки - пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту; - звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О., зареєстрований в реєстрі за №710 квартиру АДРЕСА_3 , та належить: 1/3 частина ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 05.02.2007 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 05.10.2001 року на підставі розпорядження від 05.10.2011 року №166136, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №19-15813, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 15.10.2011 року за №2514 на стор. 40 в кн. 425пр; 1/3 частина ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 12.11.2004 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 05.10.2001 року на підставі розпорядження від 05.10.2001 року №166136, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №19-15813, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 15.10.2001 року за №2514 на стор. 40 в кн. 425пр.; 1/3 частина ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 12.11.2004 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І. 26.05.2006 року, за реєстровим №2-1624, видача якого зареєстрована в Спадковому реєстрі 26.05.2006 року, за номером 2526665, право власності зареєстроване Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 06.06.2006 року, за реєстраційним номером 14862113 за номером запису 2514 в книзі 586пр-171; шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за 1049699 гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», у відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 26740 гривень 20 копійок та витрати по сплаті опублікування оголошення у газеті в сумі 210 гривень 00 копійок, що у загальному розмірі становить 26950 гривень 20 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», у відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 26740 гривень 20 копійок та витрати по сплаті опублікування оголошення у газеті в сумі 210 гривень 00 копійок, що у загальному розмірі становить 26950 гривень 20 копійок. Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12 червня 2007 року за реєстровим №710, на квартиру АДРЕСА_3 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за 1049699 гривень 00 копійок, на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці і суд застосовує деякі позиції щодо цього.

Презумпція правомірності правочину підтверджена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), де зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначено, що тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) вказує, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним.

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів недопустиме. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (позиція Об`єднаної палати КЦС ВС сформульовану в постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Звідси, необхідно зробити наступний висновок у спірних правовідносинах про те, що позичальник ОСОБА_2 на час укладення кредитного договору за рішенням суду не була визнана недієздатною, експертизи, які призначалися під час розгляду даної справи, проведені не були в зв`язку з їх неоплатою позивачем ОСОБА_1 .

Постанова Верховного Суду від 19 вересня 2019 року (справа № 591/2231/16-ц, провадження № 61-28786св18) вказує, що тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення правочину відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

За вимогами ст.223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім`ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов`язаний утримувати.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , яка звернулась до суду з позовною заявою про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, оскільки її донька ОСОБА_2 на момент укладання договорів страждала на тяжке хронічне психічне захворювання, не лише знала про укладення кредитного договору, а й сама виступила майновим поручителем доньки, підписавши 12.06.2007 року іпотечний договір. Жодних заперечень щодо укладення кредитного та іпотечного договорів вона не висловлювала.

Крім того з досліджених в судовому засіданні доказів неможливо встановити, що на момент укладення кредитного договору 12.06.2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , остання не усвідомлювала значення своїх дій та була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною.

Враховуючи, що на час укладення спірного правочину ОСОБА_2 не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, посмертні експертизи для визначення можливості ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з психічним розладом не проведені через невиконання своїх процесуальних обов`язків позивачем, підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними судом не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного та іпотечного договору недійсним, необхідно відмовити.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги про неспроможність позичальника ОСОБА_2 усвідомлювати свої дії під час укладення кредитного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Позивачка, зазначаючи що її донька страждала ще з 2002 року на тяжке психічне захворювання, а отже не могла усвідомлювати своїх дій при підписанні кредитного договору, сама виступила майновим поручителем доньки та підписала 12.06.2007 року іпотечний договір та передала в іпотеку 2/3 частини своєї квартири.

Також, на момент укладення кредитного договору, ОСОБА_2 обіймала посаду бухгалтера на підприємстві ПП «Югтехстрой» та додатково працювала помічником бухгалтера в ТОВ «Молочний будинок», що свідчить про усвідомлення нею своїх дій та відсутність захворювань, які б перешкоджали обіймати зазначені посади та підписувати кредитний договір (довідки є в матеріалах справи).

Крім того, позивач ОСОБА_1 приймала участь у судових процесах за позовами банку про стягнення заборгованості (справа № 520/9237/13-ц) та звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №520/229/17), а за кредитним договором частково сплачувалась заборгованість на протязі тривалого часу (останній платіж здійснено 01 березня 2016 року).

Отже, станом на дату укладення кредитного договору ОСОБА_1 не вважала свою доньку такою, яка не усвідомлювала своїх дій і тільки у наступному, після спливу 15 років та наявності рішень судів про стягнення суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки вирішила звернутись із цим позовом та наполягала на неспроможності позичальника ОСОБА_2 усвідомлювати свої дії під час укладення кредитного договору.

Крім того, судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача про проведення експертизи, проте позивачка не сплатила вартість експертизи у зв`язку із чим вона проведена не була та в подальшому у судові засідання позивачка не з`являлась.

В своїй апеляційній скарзі позивачка сама зазначає, що в матеріалах справи наявні медичні документи які свідчать, про стійке психічне захворювання у доньки позивачки з 2002 року, яке з великою вірогідністю не давало їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладання кредитного договору з відповідачем, проте експертиза проведена не була для підтвердження вказаного твердження.

З приводу неспроможності позивача оплатити експертизу, зазначимо, що за відсутності експертизи суд може використовувати інші докази, зокрема свідчення свідків, медичну документацію та інші матеріали, що можуть підтвердити або спростувати доводи позивача.

Наявні матеріали справи не містять доказів того, що на час укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_2 не усвідомлювала своїх дій. Більш того, така позиція позивача спростовується тим, що ОСОБА_1 передала в іпотеку свою частину нерухомого майна, що свідчить про фактичне схвалення нею дій доньки.

Сторона позивача жодних клопотань в суді апеляційної інстанції щодо призначення судових єкспертиз до суду не заявляла, що унеможливило встановлення чи доведення підгрунття позовних вимог.

Суд першої інстанції ухвалив рішення, виходячи з наявних доказів, неможливість оплати експертизи не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку, оскільки це не є порушенням процесуальних норм.

Крім того, в суді апеляційної інстанції апелянт з клопотанням про призначення експертизи не зверталасью.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко