ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 357/7533/22

провадження № 61-7669св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ? ОСОБА_2 ,

третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року складі судді Ярмола О. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Коріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання у складі десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , загинув ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який 26 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» був призваний на військову службу.

Вона є цивільною дружиною померлого військовослужбовця, з яким проживала однією сім`єю 6 років, була пов`язана з ним спільним побутом та мала взаємні права та обов`язки.

Відповідач ОСОБА_2 ? мати ОСОБА_3 .

У 2015-2016 роках ОСОБА_3 був призваний до лав Збройних сил України та проходив військову службу в зоні проведення антитерористичної операції, а після повернення з військової служби вони почали зустрічатися, а через деякий час прийняли рішення проживати разом. Місцем проживання стала квартира відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . З ОСОБА_3 вони проживали разом з 16 червня 2016 року по 26 лютого 2022 року (до його мобілізації).

Встановлення факту проживання однією сім`єю їй необхідно для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як членом сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, однак таке її право заперечується відповідачем.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 та жінки ОСОБА_1 без шлюбу у період з 16 червня 2016 року по 31 травня 2022 року.

Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 16 вересня 2022 року про заборону Міністерству оборони України та його територіальним підрозділам вчиняти дії, пов`язані з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги членам сім`ї ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що досліджені в суді письмові докази у сукупності з показаннями свідків підтверджують лише факт дружніх, інтимних стосунків між позивачем та ОСОБА_3 . Встановлені обставини справи та ті підстави, на які позивач посилалась в позові, не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах.

У судовому засіданні позивач зазначила, що до червня 2016 року винаймала собі житло у м. Біла Церква, однак не надала жодного доказу на підтвердження наведеного, так само як і докази дати припинення оренди такого житла. Стверджуючи, що ОСОБА_3 був знайомий з її родиною і приїздив в с. Журавлинка до батьків позивача, ОСОБА_1 також не надала жодного доказу.

Свій вклад в спільний бюджет та сім`ю позивач обґрунтовує тим, що мешкала разом з ОСОБА_3 за однією адресою в квартирі, власником якої є відповідач, дбала про побут, мала доступ до заробітної плати померлого, користувалася його платіжною карткою, мала довірливі відносини, спілкувалася та проводила час з ОСОБА_3 . Позивач повідомила суду, що за весь період проживання з ОСОБА_3 , вона не працювала, власного доходу не мала, проте дбала про побут і це влаштовувало ОСОБА_3 .

Наявність спільного бюджету позивач доводить фактом вільного доступу до платіжної картки померлого та користуванням нею. При цьому відповідач не заперечує вказаної обставини, зокрема те, що ОСОБА_1 користувалася платіжною карткою її сина з його дозволу, розраховувалася за комунальні послуги в квартирі, де мешкала, вчиняла інші розрахунки, поповнювала мобільні рахунки, як за користування власним телефоном, так і за користування телефоном ОСОБА_3 і відповідача.

Жодний із допитаних судом свідків не був постійно вхожим в квартиру, де мешкали ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а тому не були безпосередніми свідками ведення спільного господарства, їхнього побуту. Здійснення ОСОБА_3 переказів коштів у 2020-2022 роках, надання позивачу в користування своє банківської картки самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем і ОСОБА_3 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 .

Початок спільного проживання з 16 червня 2016 року позивач обґрунтовує лише власними поясненнями. Водночас свідки зустрічали ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 з літа-осені 2016 року, але стверджувати, що на той час була вже створена сім`я із загальними правами та обов`язками, що притаманні подружжю, ? немає жодних підстав. Дійсно, позивач певний період проживала разом з ОСОБА_3 , а тому певний період вони були пов`язані спільним побутом, однак встановити цей період не виявилося можливим.

На підтвердження своїх вимог позивач надала письмові докази, зокрема, медичні декларації, що були укладені нею та ОСОБА_3 у 2019 році в один день та з одним лікарем та в цих деклараціях вона зазначила ОСОБА_3 довіреною особою на екстрений випадок, а ОСОБА_3 довіреною особою зазначив її. Також вони в один день відвідали медичну лабораторію, провели медичне обстеження. Проте вказані докази можуть свідчити про існування довірливих відносин між особами, але не свідчать про існування сім`ї. При цьому, надана позивачем роздруківка з банку про оплату аналізів, не містить жодного доказу, що саме ці аналізи були сплачені.

Більшість з наданих позивачем фінансових документів (видаткові накладні і чеки із вказаними номерами телефонів ОСОБА_1 та, переважно, ОСОБА_3 ) не містять необхідних реквізитів для підтвердження їх правдивості, підписів, а також відсутні докази, що ціль набуття майна ? спільне користування для сім`ї.

Суд не приймає до уваги роздруківки скріншотів листування позивача у «месенджері» чи «вайбері», оскільки вказані листи не містять електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, і в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документа не захищений від внесення правок, виправлень чи доповнень. Аналогічна позиція підтверджена постановою від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21, відповідно до якої роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Надана на запит адвоката інформаційна довідка з в/ч НОМЕР_1 від 23 серпня 2023 року № 7030 містить інформацію, що при прийнятті на службу у в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 не заповнював анкету щодо своїх анкетних даних. При цьому, особа, що надала цю довідку, додала інформацію зі слів іншої особи ? лейтенанта ОСОБА_4 щодо наявності у ОСОБА_3 цивільної дружини ? ОСОБА_1 . Таким чином, вказана інформація надана зі слів іншої особи, яка не є свідком в цій справі, та особисто не надавала суду такої інформації. При цьому, доданий до цієї довідки документ/витяг не містить назви, не зазначено коли і ким складений, не містить необхідних реквізитів (засвідчення копії), а також невірно записано ім`я та номер телефону ОСОБА_3 . З огляду на зазначене, вказана довідка не може вважатись належним доказом.

Свідки зі сторони позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зазначили, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 були подружжям, однак шлюб між ними не зареєстрований, оскільки їх влаштовував саме такий спосіб проживання. Крім того, сама ж позивач суду повідомила, що не вважала за потрібне реєструвати шлюб з ОСОБА_3 , допоки не мають чогось спільного: дітей, майна. Наведена позиція підтверджує несформованість бажання створити сім`ю.

Крім того, матеріали справи не містять жодного спільного фото ОСОБА_1 з ОСОБА_3 на підтвердження обґрунтування позовних вимог. Єдине фото, що надала позивач до справи - це світлина з кладовища із зображенням надмогильного вінка з надписом: «від дружини». Однак даний напис був створений за бажанням самої ОСОБА_7 і не може підтверджувати реальність такого статусу у позивача.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, надавши відповідну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року скасовано, провадження у справі закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позов у цій справі повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку про те, що відносини, які існували між позивачем та ОСОБА_3 , носили характер відносин, притаманних подружжю.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що витяг з роздруківки скрін-шотів позивача у месенджері «Viber» є недопустимим доказом, при цьому не здійснив ні огляду відповідного телефону, де зберігаються відомості, ні фіксування переписки в телефоні позивача, не дають підстав вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції, встановивши, що листи, які містять роздруківки скріншотів переписки у месенджері «Viber», не містять електронного підпису, через що неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення, дійшов правильного висновку про те, що такі докази є недопустимими і неналежними, відповідно правильно не прийняв такі докази. При цьому заявлене в судовому засіданні 15 лютого 2023 року представником позивача клопотання про огляд у судовому засіданні безпосередньо телефона позивача, а саме її листування з загиблим чоловіком, суд першої інстанції розглянув і відмовив в його задоволенні, про що виніс протокольну ухвалу.

Наданий ОСОБА_1 до апеляційного суду висновок експерта № СЕ-19-23/16024-КТ від 30 березня 2023 року, виконаний на її замовлення, на підтвердження наявності у мобільному телефоні позивача інформації щодо обміну текстовими повідомленнями у месенджері «Viber», які здійснювались між користувачами: позивачем та абонентом «Слава» протягом березня 2022 року і 1 квітня 2022 року (після початку російського вторгнення в Україну та призову ОСОБА_3 на військову службу), суд до уваги не приймає, оскільки він не містить інформації, що такий висновок підготовлений для подання до суду. Вказівка у висновку про те, що до центру надійшла заява про призначення судової комп`ютерно-технічної експертизи, подана ОСОБА_1 в рамках цивільної справи № 357/7533/22, не свідчить, що експертом висновок підготовлений для подання суду.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що лист за підписом старшого оперативної групи військової частини, в який проходив військову службу ОСОБА_3 , адресований адвокату Шмарову О. В., не є належним та допустимим доказом. В листі містяться посилання на слова іншої особи, яка не є свідком у цій справі. В суді першої інстанції позивач клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_4 , на слова якого є посилання у листі, не заявляв.

Аргументи учасників справи

У травні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року, у якій просила скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди неправильно застосували норми права щодо визнання неналежними та недопустимими доказами скріншотів її листування з ОСОБА_3 у месенджері «Viber», оскільки такі докази належать до електронних доказів в паперових копіях, посвідчених у порядку передбаченому законом. У позовній заяві було зазначено, що оригінали таких доказів знаходяться у неї. Жоден учасник справи та власне суди не ставили під сумнів відповідність поданої нею копії доказів. Паперова копія електронного доказу може бути визнана судом недопустимою за певної умови, яка має настати (висловлені учасниками процесу усні чи письмові сумніви, заперечення або фіксування таких заперечень у протоколі судового засідання). В межах, прийнятних відповідно до національного законодавства та на розсуд суду, електронні дані повинні прийматися як автентичний доказ, допоки інша сторона не наведе відповідні обґрунтовані доводи на спростування цього. Достовірність електронних доказів презюмується до тих пір, поки немає розумних сумнівів у протилежному.

У цих скріншотах її листування з загиблим чоловіком присутня інформація про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 обговорюють різні побутові питання, висловлюють один одному турботу та підтримку, чоловік сумує, називає її дружиною, мріє про народження дитини після повернення з війни, обговорюють залишок коштів на банківській карті, яка є у її розпорядженні, приймають спільне рішення про використання коштів, а також присутня інформація про надання відповідної допомоги відповідачу. Саме те, що вона та ОСОБА_3 добровільно визнавали один одного чоловіком та дружиною є головним критерієм доведеності їх спільного проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Відправником та отримувачем таких повідомлень та навпаки є вона та ОСОБА_3 , номери їх телефонів, зафіксовані у поданих нею доказах, зокрема: декларації про вибір сімейного лікаря, видатковій накладній з магазину «Розетка», показаннях свідків (колег по роботі), які продемонстрували під яким номером в них записаний ОСОБА_3 .

Апеляційний суд безпідставно не врахував висновок експерта від 30 березня 2023 року, наданий апеляційному суду, оскільки такий було підготовлено в межах цивільної справи, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Експерт був обізнаний, що вказаний висновок буде подано до суду. Крім того, висновок відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5.

Суди попередніх інстанцій не розібралися відповідно до заявлених показань свідків, хто з них і що пояснює. Вона чітко зробила акцент, що сусіди свідчитимуть про її проживання за однією адресою разом з ОСОБА_3 , оскільки всі її там бачили в різний період часу, а колеги по роботі свідчитимуть про спільний побут, відношення один до одного. Вона постійно проживала зі своїм чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать письмові докази, протоколи опитування сусідів, яке відбулось 29 липня 2022 року за їх згодою, декларації позивача та її чоловіка про вибір сімейного лікаря, де зазначено одна й та сама адреса проживання та показання свідків (сусідів), які підтвердили безперервність проживання.

Щодо спільного побуту, прав та обов`язків вона також надала докази та пояснила, що ОСОБА_3 працював, а вона займалась домогосподарством, допомагала відповідачу, дбала про чоловіка. На підтвердження наведеного вона надала письмові докази. На підтвердження її ставлення до чоловіка були наданні показання свідків у письмовій формі. Важливо те, що суд першої інстанції не вказав, що згідно з пояснень свідка ОСОБА_5 свідок підтвердив, що був у квартирі ОСОБА_3 і завжди там бачив її, а також знає, що ОСОБА_3 замислювався щодо народження дітей та радився з ним щодо вказаного питання як з багатодітним батьком.

В інформаційній довідці з в/ч НОМЕР_1 від 23 серпня 2023 року № 7030 чітко зазначено, що родичами загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 (з його слів) є/були: мати ОСОБА_8 та цивільна дружина ОСОБА_1 , домашня адреса якої АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаного факту надано копію витягу зі списків військовослужбовців підрозділу, в якому дублюється та сама інформація, що і у інформаційній довідці. При цьому обов`язок збирання анкетних даних на випадок покладено на військові частини. Судом першої інстанції не проаналізовано саму відповідь в/ч НОМЕР_1 в контексті того, що заступник командира 2 десантно-штурмової роти з морально-психологічного забезпечення 1 десантно-штурмового батальйону лейтенант ОСОБА_4 отримав відповідні дані від ОСОБА_3 , які внесенні були до списку обліку військовослужбовців підрозділу. Тобто збирання таких даних відповідними особами не заборонені законом, а посилання суду попередніх інстанцій на те, що лейтенант ОСОБА_9 не є свідком у цій справі є абсурдними, оскільки саме у відповіді є письмові докази того, що зібрані дані були внесенні у список обліку військовослужбовців підрозділу, а лейтенант ОСОБА_9 є повноважною особою на збирання чи отримання таких відомостей.

Відповідач, яка жодного разу не була присутня у суді, надавала письмові пояснення, в яких містилась неправдива інформація та яка, у подальшому, була спростована позивачем та свідками позивача.

У червні 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що з позивачем ОСОБА_3 почав спілкуватись у вересні 2021 року. Вони проживали в одному районі міста. Їй як матері позивача, як громадянську дружину чи наречену, він не представляв. Під час судового розгляду сама ж позивач повідомив, що не збиралась укладати шлюб з її сином до моменту придбання спільного майна або народження дитини, з чого стає зрозумілим, що ніякої сім`ї не було.

Позивач не надала доказів на підтвердження реальності сімейних відносин з померлим не менш як п`ять років до його смерті. Жодного спільного фото за шість років сімейного проживання також не надала. Всі свої обґрунтування позивач будує на показаннях свідків, які, в більшості, жодного разу не були в квартирі її сина. Водночас свідки позивача не підтвердили існування сім`ї. Жоден з наданих письмових доказів є неналежним, недопустимим та недостатнім.

Щодо висновку експерта від 03 березня 2023 року, то слід виходити з того, що процесуальний закон вимагає додати до позовної заяви всі наявні у позивача докази. Позивач мала у своєму розпорядженні телефон, знала про можливість надання висновку експерта разом з позовною заявою, знала про можливість заявити клопотання про проведення судової експертизи та інші процесуальні можливості. Скаржник не надала суду обґрунтованих пояснень чому вона не скористалась своїм правом у встановлені процесуальним кодексом строки. Саме недобросовісна поведінка позивача в суді першої інстанції призвела до того, що вона втратила процесуальну можливість подавати клопотання. Всі процесуальні документи подавались ОСОБА_10 за 1-2 дні до судового засідання. Навіть за таких обставин позивач не була позбавлена можливості подати клопотання про проведення експертизи. ОСОБА_10 27 березня 2023 року звернулась до експерта, а вже 30 березня 2023 року було складено висновок. При цьому, експерту не ставилось питання про відсутність втручання або ж його відсутність в телефон чи встановлений додаток «Viber». Також не зазначено чи відбулась заміна номеру чи ім`я абонента. Також сторони не спростували факт перебування телефону її сина у сторонніх осіб. Жодного доказу належності телефонного номеру саме ОСОБА_3 позивач не надала.

Позивач надала копію довідки військової частини від 27 березня 2022 року в апеляційний суд без належного обґрунтування щодо неможливості подання вказаного доказу раніше. При цьому довідка від 23 серпня 2022 року містить інформацію про те, що ОСОБА_3 не заповнював анкету щодо своїх анкетних даних, тобто не визнавав позивача своєю дружиною.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі зазначено, щонаведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18- ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_3 , 1985 року народження, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» 26 лютого 2022 року був призваний на військову службу до в/ч НОМЕР_1 на період дії воєнного стану.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 героїчно загинув у бою. Наведене підтверджено сповіщенням сім`ї померлого від 03 червня 2022 року за № ВОБР/1515, яке надіслано його матері? ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки, наданої на звернення адвоката позивача ? Шмарова О. В., старшим оперативної групи в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_11 , при прийнятті на службу у в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 не заповнював анкету щодо своїх анкетних даних. При спілкуванні заступника командира 2 десантно-штурмової роти з морально-психологічного забезпечення 1 десантно-штурмового батальйону лейтенанта ОСОБА_4 з військовослужбовцем ОСОБА_3 , останній зазначив прізвище своїх родичів і цивільної дружини і відповідні дані були внесені до списку обліку військовослужбовців підрозділу. Родичами ОСОБА_3 (з його слів) були: мати і цивільна дружина ОСОБА_1 із зазначенням адреси проживання та номерів мобільних телефонів.

Позивач надала банківські виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 на підтвердження витрат на товари в магазинах району, де знаходилося помешкання відповідача, а також на підтвердження вчинення позивачем платежів з поповнення мобільного зв`язку ОСОБА_3 та відповідача.

Матеріали справи містять чисельні чеки та видаткові накладні в підтвердження купівлі товарів, в період з жовтня 2016 року, платником, замовником значиться ОСОБА_3

21 травня 2019 року позивач та ОСОБА_3 проходили медичне обстеження у лабораторії «Сінево».

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 уклала декларацію з лікарем ОСОБА_12 , в якій зазначена адреса позивача: АДРЕСА_1 . Довірена особа пацієнта - ОСОБА_3 .

Аналогічна медична декларація в той же день була укладена і ОСОБА_13 , в якій ОСОБА_3 зазначив довіреною особою позивача.

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , а місце проживання покійного ОСОБА_3 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем не надано доказів на підтвердження її слів про те, що вона до червня 2016 року винаймала собі житло в м.Біла Церква, як і не надано доказів на підтвердження знайомства ОСОБА_3 з родиною позивача.

Свідки сторони позивача, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ствердили, що ОСОБА_14 і ОСОБА_7 були подружжям, і при цьому свідки були обізнані, що шлюб між ними не зареєстрований, бо їх влаштовував саме такий спосіб проживання.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19), на яку посилається скаржник, вказано, що «для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами єдокументи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частини перша - третя статті 100 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року всправі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок, що «процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) якдоказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

За змістом частин другої, третьої, сьомої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц).

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 та жінки ОСОБА_1 без шлюбу у період з 16 червня 2016 року по 31 травня 2022 року, ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог надала письмові докази: банківські виписки за її картковим рахунком (т. 1, а. с. 37-53); декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, укладені нею та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 34, 196); результати медичного обстеження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 35-36); чеки та видаткові накладні, платником за якими є ОСОБА_3 (т.1, а. с. 54-62, 65-70, 72-73); копії квитанції про оплату мобільного зв`язку, де платником є ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 63-64, 74-75); довідку в/ч НОМЕР_1 від 23 серпня 2023 року № 7030 (т. 1, а. с. 19); протоколи опитування осіб від 29 липня 2022 року (т. 1, а. с. 22-33) тощо. До позовної заяви було додано листування у месенджері «Viber» з ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 82-85, 87, 88-97). Також у судовому засіданні було відібрано показання свідків; 18 січня 2023 року від представника позивача до суду першої інстанції надійшло, зокрема, клопотання про огляд телефона позивача, мотивоване тим, крім іншого, що переписка у «Viber» є належним електронним доказом у справі (т. 1, а. с. 206-207);

зі змісту протокольної ухвали суду першої інстанції від 25 січня 2023 року вбачається, що у судовому засіданні розглядались клопотання про огляд телефона позивача та щодо інших клопотань, поданих 18 січня 2023 року (зокрема, прослуховування телефонної розмови, долучення фотодоказів, визнання явки відповідача обов`язковою тощо), проте рішення щодо такого клопотання не було ухвалено;

відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог;

в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала, що суд першої інстанції проігнорував її клопотання про огляд телефона, що необхідно для порівняння наданих суду роздруківок та оригіналів такого листування, тоді як вказана інформація може підтвердити обставини, на які вона посилається. Вказувала про можливість проведення експертизи на вміст відповідної інформації у неї в телефонні (т. 2, а. с. 80-92);

11 квітня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання про долучення доказів ? висновку експерта від 30 березня 2023 року № СЕ-19-23/16024-КТ з додатками. Клопотання мотивовано тим, що суд першої інстанції проігнорував її клопотання про огляд телефона, не надав правової оцінки роздруківці переписки у «Viber», у зв`язку з чим вона звернулась з заявою до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС про призначення судової комп`ютерно-технічного експертизи на предмет наявності у її мобільному телефонні інформації щодо обміну текстовими повідомленнями, які здійснювались між нею та абонентом «Слава» за абонентським номером « НОМЕР_2 » (т. 2, а. с. 114-115). У задоволенні вказаного клопотання відмовлено ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року (т. 2, а. с.150-152);

після скасування постановою Верховного Суду від 31 січня 2024 року ухвали суду апеляційної інстанції від 07 червня 2023 року про закриття провадження у справі та направлення справи для продовження апеляційного розгляду, ОСОБА_1 12 березня 2024 року повторно звернулась до Київського апеляційного суду з клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта від 30 березня 2023 року. Вказувала, що вказаний висновок засвідчує правдивість та автентичність поданих до суду першої інстанції роздруківок скріншотів з месенджеру «Viber» листування її з ОСОБА_3 та засвідчує їх належність (т. 3, а. с. 84-85). Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, посилаючись на підстави відмови аналогічного клопотання, поданого раніше (т. 3, а. с. 148-180);

залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що суд правильно визнав недопустимими і неналежними докази щодо листування у месенджері «Viber», підстави приймати їх не було з огляду на відсутність електронного підпису, а зміст такого документа не захищений від правок;

апеляційний суд не звернув увагу на те, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. При цьому повідомлення, відправлені через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами;

апеляційний суд передчасно погодився з висновком суду першої інстанції та відхилив як доказ інформацію старшого оперативної групи в/ч НОМЕР_1 від 23 серпня 2023 року № 7030 про те, що родичами загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 (з його слів) є/були: мати ОСОБА_8 та цивільна дружина ОСОБА_1 , оскільки можливість допиту як свідків відповідних службових осіб військової частини, які надали таку інформацію, не свідчить про недопустимість наданих на адвокатський запит вказаних документів як письмових доказів;

помилковим є посилання апеляційного суду, що висновок експерта від 30 березня 2023 року є недопустимим доказом, оскільки не містить інформації, що він повідомлений для подання до суду, оскільки у вступній його частині вказано, що заява про призначення експертизи, подана ОСОБА_1 в рамках розгляду цивільної справи № 357/7533/22. Наведене посилання за змістом фактично підтверджує те, що експерт повідомлений, що такий висновок готується ним для подання до суду, в якому експерт зазначив про його обізнаність про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 КК України (т. 3, а. с. 84-85).

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року скасувати.

Передати справу № 357/7533/22 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної постанова Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко