Номер провадження: 22-ц/813/3348/25
Головуючий у першій інстанції Кремер І.О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів

встановив:

09 серпня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Лапін К.А., звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, що станом на дату складання позову становить 81969,40 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 13 грудня 2023 року сторонами укладено договір позики, на підтвердження чого відповідач склав розписку про отримання у борг 2000 доларів, зі строком повернення 26 грудня 2023 року або на вимогу позивача, однак позичальник, усупереч досягнутої домовленості, 27 грудня 2023 року грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач засобами поштового зв`язку надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про повернення цих коштів у порядку, передбаченому

ст. 1049 ЦК України. Ця поштова кореспонденція була повернута позивачеві без вручення адресату у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Станом на час звернення з цим позовом до суду, відповідач грошові кошти не повернув.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 13 грудня 2023 року в розмірі 2000 доларів США, що станом на день звернення до суду з цим позовом еквівалентно

81969,40 грн. Вирішено питання щодо судових витрат (судового збору).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волканов Є.В., просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що розписка містить значну кількість недоліків, через які фактично неможливо достеменно встановити особу позикодавця та позичальника.

У розписці зазначено, що позикодавцем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата народження є фактично єдиним реквізитом, який дозволяє ідентифікувати особу позикодавця.

Звертаючись до суду, позивач не надав копій документів про особу та не вказав дату свого народження, проте у позові зазначив реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 . З Сервісу перевірки ідентифікаційного коду, скаржнику стало відомо, що вказаний РНОКПП присвоєно особі, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому особа, у якої відповідачем було отримано кошти, не тотожна особі, яка звернулась із цим позовом до суду.

Крім цього, у розписці невірно вказано РНОКПП позичальника, а саме замість правильного НОМЕР_2 , зазначено іншим номер НОМЕР_3 . Помилки також допущені і у номері паспорта ОСОБА_1 , адже паспорт з таким номером, скаржник не отримував.

Розписка також містить дописки від руки, які не відповідають суті правочину, зокрема щодо строку повернення грошових коштів. Дата розписки 13 грудня 2023 року, строк повернення 26 грудня 2023 року, а термін користування грошима становить 1 місяць.

Вказані неточності не було оцінено судом та не уточнено персональні дані особи позикодавця та позивача відповідно, що викликає у скаржника підстави стверджувати, що позов було задоволено і стягнуто кошти на користь іншої особи.

Посилається також і на те, що розписка не містить точної вказівки на валюту, в якій була отримана позика, натомість скаржник стверджує, що кошти він отримав саме у нових тайванських доларах, а не доларах США, як про те стверджує позивач, що є окремою (самостійною) підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року повернуто

ОСОБА_2 , відзив поданий ним на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (81969,40 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

Відповідачем написана розписка від 13 грудня 2023 року наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 15 липня 2020 року, орган 6225, даною розпискою підтверджую, що мною було отримано грошові кошти в сумі 2000 (дві тисяч) доларів. Ці кошти я отримав від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в борг, строком на один місяць від дати складання розписки та зобов`язуюсь повернути в обумовлений сторонами строк (26 грудня 2023 року) або за вимогою позикодавця (а.с. 3).

Посилаючись на невиконання зобов`язань за вказаною розпискою, 10 червня 2024 року позивач звернувся до відповідача у письмові формі з вимогою у якій просив повернути йому 2000 доларів у готівковій формі, шляхом фактичною передачі, протягом 30 днів. Ця поштова кореспонденція була повернута відправнику без вручення адресату у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 4-7).

Встановивши наявність складеної ОСОБА_1 розписки про отримання в борг у позивача коштів, що було обумовлено сторонами у розписці, підписаної власноруч відповідачем, факт неповернення цих коштів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (розпискою) суми боргу в розмірі 2000 дол. США. Відхиляючи твердження відповідача про те, що він отримав грошові кошти у вигляді нових тайванських доларів, суд констатував, що такі доводи відповідача не були підтверджені доказами. Крім цього, відповідачем не надано суду жодного доказу про те, де саме ці грошові кошти, у вигляді нових тайванських доларів, були витрачені.

З такими висновками місцевого суду, апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі N 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі N 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі N 758/2418/17.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (див. постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі N 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі N 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі N 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі N 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі N 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі N 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі N 369/5625/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 463/9914/20).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши, що розписка, складена ОСОБА_1 з метою підтвердження боргових зобов`язань, які виникли у нього перед позивачем, містить інформацію як про отримання ним коштів в сумі 2000 доларів від ОСОБА_2 так і зобов`язання їх повернути, проте борг відповідачем не повернуто, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу.

Крім цього, колегія суддів ураховує, що оригінал розписки знаходиться у позикодавця, відповідач не заперечує ту обставину, що він власноруч склав та підписав розписку, надану позивачем суду.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, скаржник суду не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка, надана позивачем в обґрунтування позову, містить сукупність недоліків, зазначені в апеляційній скарзі, що на переконання скаржника унеможливлює встановлення особи позичальника та позикодавця, колегія суддів, відхиляє, з огляду на таке.

Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 27 травня 2020 року у справі N 583/97/19 (провадження, N 61-13172св19), а також зі змістом статті 545 ЦК України.

Урахувавши наявність у відповідача боргової розписки, складеної особисто відповідачем, що останнім не заперечується, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Помилки в правильності написання дати народження позикодавця, а також у зазначенні РНОКПП позичальника, носять суто технічний характер, однак самі по собі ці обставини, не є такими, що перешкоджають персоніфікувати сторін цього правочину, зважаючи на інші відомості, що містяться у змісті розписки, а саме прізвище, ім`я, по батькові позичальника, дата народження, адреса його проживання, паспорті дані, які відповідають тим, що містяться у копії паспорту ОСОБА_1 , наданому представником відповідача (а.с. 35-36).

Ураховуючи, що прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначено у змісті розписки, як про особу, яка передала гроші у борг, а також те, що він має у розпорядженні цю розписку, тому підстави ставити під сумнів, що ОСОБА_2 є позикодавцем, колегія суддів не вбачає, відтак аргументи про те, що грошові кошти стягнуті на користь третьої особи, як про те стверджує скаржник, є безпідставними.

Посилання скаржника не те, що розписка містить інформацію про те, що кошти мають бути повернуті до 26 грудня 2023 року, тоді як сторонами досягнуто домовленості щодо місячного строку користування грошовими коштами (13 січня 2024 року), не має правового значення, оскільки станом на час звернення позивача до суду (09 серпня 2024 року), тобто після сплину зазначених вище строків, відповідач отримані у борг кошти не повернув.

Стосовно аргументів скаржника про відсутність у розписці точної вказівки на валюту в якій була отримана позика, а також про те, що грошові кошти ним були отримані у тайванських доларах, колегія суддів зауважує про таке.

У пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20, провадження N 14/182цс21; постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, провадження N 61-28728сво18; постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі N 519/2-5034/11, провадження N 61-175сво21; постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, провадження N 61-7013св20).

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Доводи апеляційної скарги на те, що у розписці не конкретизовано валюту виконання грошового зобов`язання, так як зазначено лише долар, не спростовують наявність боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 (див. постанову Верховного Суду від 19 травня 2021 № 128/891/20).

Крім того, ця обставина (отримання боргу у тайванських доларах), за умови її доведення, могла вплинути лише на розмір боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договорами позики (див. постанову Верховного Суду від 08 травня 2023 № 753/19347/21).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду, з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу

ОСОБА_1 потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький