Справа № 452/7/24
Провадження № 2/452/88/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" травня 2025 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої судді Бікезіної О.В.,

з участю: секретаря судового засідання Кухар О.П.,

прокурора Бучко Р.В.,

представника третьої особи Бринько М.Р.,

представника відповідача адвоката Попова Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Самбірська квартирно-експлуатаційна частина (району), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України 02.01.2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Самбірська квартино-експлуатаційна частина (району), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтовує наступними обставинами.

Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», установлено порушення вимог законодавства у сфері збереження та використання нерухомого майна Міністерства оборони України, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2012 у справі № 1318/661/2012 за позовом військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі Самбірської КЕЧ району визнано незаконним і скасовано рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 14.04.2009 № 131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК №1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру».

Цим же рішенням визнано недійсним службовий ордер на жиле приміщення № 22 від 17.04.2009, виданий ОСОБА_1 на право вселення у квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, цим рішенням суду визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22.04.2011 серії НОМЕР_1 , видане ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_1 із займаної квартири.

Підставою для прийняття зазначеного рішення стало те, що вказана квартира належить до державної власності, перебуває у сфері управління Міністерства оборони України та на балансі Самбірської КЕЧ району.

Зазначене рішення суду виконане у примусовому порядку, що підтверджено постановою державного виконавця від 06.10.2014 року.

У ході виконання вказаного рішення було встановлено, що у квартирі проживають члени його сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку з чим прокуратурою подано позов про їх виселення.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 29.09.2016 у справі

№ 452/2408/14-ц позов прокурора в інтересах Міністерства оборони України в особі Самбірської КЕЧ району задоволено, виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . Дане рішення залишено в силі постановою Верховного суду від 25.04.2018 року.

Під час виконання зазначеної постанови суду встановлено, що у квартирі також проживає неповнолітній син ОСОБА_4 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 08.08.2022 у справі № 452/1577/20 задоволено позов Самбірської КЕЧ району про виселення ОСОБА_5 .

Таким чином, вищенаведеними судовими рішеннями встановлено факт належності квартири АДРЕСА_1 до державної власності в особі Міністерства оборони України як і відсутність будь-яких прав на цю квартиру у ОСОБА_1 та членів його родини.

Проте, 24.02.2023 під час виконання зазначеного рішення виявлено, що у вказаній квартирі проживає ОСОБА_1 , який 06.10.2014 був виселений із зазначеної квартири, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2023. При цьому, як з`ясувалося, підставою проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі є факт реєстрації права власності цієї квартири за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Так, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 достеменно знаючи, що Самбірським міськрайонним судом визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22.04.2011 серії НОМЕР_1 , подав зазначене свідоцтво державному реєстратору Самбірського міськрайонного управління юстиції Біляку О.М., яким 05.11.2014 внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

За даним фактом Самбірським РВП ТУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000056 від 16.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Разом з тим квартира АДРЕСА_1 була і залишається у державній власності, що підтверджено рішенням Самбірського міськрайонного суду від 08.05.2012 у справі № 1318/661/2012, постановою Апеляційного суду Львівської області від 29.09.2016 у справі № 452/2408/14-ц та постановою Львівського апеляційного суду від 08.08.2022 у справі № 452/1577/20. При цьому, жодним прав на цю квартиру у ОСОБА_1 не виникло.

Жодних чинних правочинів, актів або рішень, які б давали ОСОБА_1 право зареєструвати за собою вищевказану квартиру не існує. Жодних погоджень уповноважених посадових осіб Міністерства оборони України щодо передачі ОСОБА_1 вказаної квартири у власність також не існує.

Таким чином, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 вибуло із володіння власника - Міністерства оборони України поза його волею.

З огляду на обставини реєстрації права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем, окрім того набув права володіння квартирою безоплатно, а тому спірна квартира може бути безумовно витребувана у нього у всіх випадках.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (п. 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, п. 84 від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19 та ряд інших).

Таким чином, ураховуючи, що станом на даний час спірне нерухоме майно відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано на праві власності за відповідачем, тому в даному випадку належним способом захисту порушених інтересів держави є витребування у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим, прокурор звертається до суду з даним позовом саме з вищевказаним способом захисту порушеного права (витребування нерухомого майна з чужого володіння).

Незаконне заволодіння державним майном Міністерства оборони України призвело до порушення інтересів держави у сфері оборони, оскільки окрім прямої матеріальної шкоди, завдано також шкоди спроможностям оборонного відомства належним чином забезпечувати особовий склад Збройних Сил у питаннях розквартирування, що в свою чергу негативно впливає на бойовий дух військовослужбовців та в умовах війни є особливо важливим для інтересів всього українського народу. Зазначене, відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» покладає на прокуратуру України здійснення представницьких повноважень в суді.

На виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою листом від 03.05.2023 № 30.54/2-668 вих 23 повідомлено Міністерство оборони України про виявлені порушення та намір представництва інтересів держави в суді у формі звернення з даним позовом.

Разом з цим, позивачем до моменту звернення прокурора з даним позовом до суду, жодних заходів щодо усунення виявлених порушень не вживалось, із відповідною позовною заявою Міністерство оборони України до суду не зверталось, тобто захист порушених інтересів держави не здійснювало.

Наведені обставини підтверджують наявність «виключного випадку» для звернення керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, а також участі в його розгляді.

Вказана правова позиція повністю узгоджується із висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Самбірську КЕЧ (району), на підставі ст. 53 ЦПК України необхідно залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, оскільки саме даний орган є користувачем та балансоутримувачем спірного майна.

На підставі викладеного, прокурор просить витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору (том 1 а.с.1-12).

Ухвалою судді від 08 січня 2024 року відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (том1 а.с.52).

До суду 09 квітня 2024 року представником відповідача адвокатом Поповим Д.І. наданий відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заявлені вимоги не визнала, просила у позові відмовити.

Представник відповідача звернув увагу на недоліки позовної заяви, які на його переконання є підставою для залишення позовної заяви без руху, а саме у позовах про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ціна позову визначається вартістю майна. Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. При цьому під дійсною вартістю майна розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в данному населенному пункті чи місцевості. Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 року №2658-ІІІ. Документом, що містить висновки про ватрість майна є звіт про оцінку майна, виконаний суб`єктом оціночної діяльності. Разом з тим, позивачем при зверненні до суду зазначено «Оціночну вартість об`єкта нерухомості». Дане поняття зазначено в Подактовому кодексі України та не використовується для цілей цивільного судочинства.

Згідно довідки долученої позивачем до позовної заяви від 14.11.2013 року вартість спірного майна становить 414 958,03 грн., що на думку представника абсолютно не відповідає реальній ринковій вартості квартири. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 6224,37 грн. (1,5 відсотка ціни позову). Але у зв`язку з тим, що позивачем не зазначена дійсна (ринкова) вартість майна, судовий збір сплачений не в належному розмірі. Отже позовна заява не відповідає вимогам п. 3) ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 177 ЦПК України у зв`язку з чим підлягає залишенню без руху.

Представник відповідача також вважає, що оскільки для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, позивачем пропущений строк позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз понять «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (Постанови ВС від 26.09.2019 року у справі №924/1114/18 та від 03.04.2018 року у справі №910/31767/15). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права (Постанова ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16).

Обов`язок доведення часу з якого особі стало відомо про порушення її прав, покладається виключно на позивача.

Оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 05.11.2014 року, дані відомості є загальнодоступними, позивач міг і повинен був знати про набуття та реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

З моменту реєстрації права власності за відповідачем до звернення позивача в суд минуло більше 9 років. Таким чином, безспірним на думку представника, є те, що строк позовної давності розпочався з моменту коли особа повинна була дізнатися про реєстрацію права власності на нерухоме майно за іншою особою, у випадку добросовісного здійснення нею своїх прав та обов`язків та проявляючи розумний (дбайливий) інтерес щодо об`єкту нерухомості, чого позивачем здійснено не було, а відтак, на момент звернення до суду із даним позовом 26.12.2023 року - строк позовної давності сплив.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, с підставою для відмови у позові.

Підстав для переривання перебігу позовної давності визначених ст. 264 ЦК України та підстав для зупинення перебігу позовної давності визначених ст. 263 ЦК України немає.

Позивачем не наведено жодних обґрунтувань поважності причин пропущення позовної давності, а також доказів на підтвердження того, що у позивача не було об`єктивної можливості довідатися про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідачем.

Посилається на низку постанов Верховного Суду та рішень ЄСПЛ щодо застосування позовної давності.

Оскільки позивач пропустив трирічний строк позовної давності, це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 387 ЦК України передбачено що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав здійснено на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.04.2011 року серії НОМЕР_1 . В свою чергу підставою видачі цього свідоцтва є рішення органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Самбірської міської ради від 12.04.2011 року №15, яким передано спірну квартиру у приватну власність ОСОБА_1 з оформленням права власності на неї.

Даному рішенню також передувало рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради від 19.10.2010 року №432 «Про виведення квартири з числі службових».

Дані рішення органу місцевого самоврядування є чинними, не скасовані, а відтак, є самостійними підставами для реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вважає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача є вичерпним (частина перша-третя статті 388 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки об`єкт нерухомого майна переданий ОСОБА_1 на підставі рішення органу приватизації виконавчого комітету Самбірської міської ради від 12.04.2011 року №15, отже наявність в діях власника Міністерства оборони України, в подальшому Самбірської міської ради, волі на передання майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Тому представник відповідача вважає, що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є неефективним способом захисту порушеного права та самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

З посиланням на рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» вказує, що «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

Витребування нерухомого майна, яке на праві власності належить відповідачу

ОСОБА_1 не переслідує легітимну мету контролю за користуванням майном згідно із загальними суспільними інтересами; суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки відсутній справедливий баланс між загальними інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням й інтересами особи відповідача, яка зазнає втручання в її право власності, таке втручання не є пропорційним визначеним цілям.

Крім того, просить залучити в якості третьої особи виконавчий комітет Самбірської міської ради (том 1 а.с.128-145).

25 квітня 2025 року прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Бучко Р.В. надана відповідь на відзив, в якій зазначено, що обґрунтування викладені у відзиві не спростовують тверджень, викладених у позовній заяві та не є підставою для відхилення позову.

Згідно з висновками Великої палати Верховного Суду викладеними у її постанові від 29.06.2021 по справі №904/3405/19 позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (п.п. 118, 119 Постанови).

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку (п. 121 Постанови).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим (п. 122 Постанови).

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні

(п. 123 Постанови).

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду у справі № 904/3405/19, у зв`язку із тим, що позивач уже звертався раніше до суду за захистом порушеного права до того ж відповідача з частиною позовних вимог, що були також предметом розгляду у справі № 904/3405/19.

Європейський суд з прав людини в одній із справ наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З матеріалів даної справи вбачається, що прокурор та Міністерство оборони України в особі Самбірської КЕЧ району упродовж 2012 - 2022 років вживали безперервні процесуальні заходи щодо поновлення порушених інтересів держави у даних спірних відносинах. Зазначене доводиться численними судовими рішеннями де відповідачем зазначений ОСОБА_1 та члени його сім`ї та виконавчими провадженнями.

Очевидно, що вживаючи таких процесуальних заходів та керуючись загально правовим принципом «добросовісності», який знайшов своє закріплення у рішенні Конституційного суду України у справі «про охоронюваний законом інтерес» (від 1 грудня 2004 р. № 18-рп/2004) прокурор та позивач, отримавши рішення суду від 08.05.2012 у справі № 1318/661/2012 та виконавши його фактично (постанова про закінчення виконавчого провадження від 06.10.2014) мали правомірне очікування, що ОСОБА_1 ніяк не зможе та й не посміє зареєструвати право власності на спірну квартиру на підставі визнаного судом недійсним свідоцтва. Виконавши рішення суду та підписавшись під актом державного виконавця у жовтні 2014 року ОСОБА_1 фактично ввів в оману сторону позивача щодо своїх намірів, демонструючи правомірну поведінку.

З огляду на викладене, та з урахуванням відсутності нормативно врегульованого обов`язку щодо регулярної перевірки відомостей державного реєстру речових прав, у прокурора та позивачів були відсутні підстави перевіряти державний реєстр речових прав на нерухоме майно до тих пір, аж поки у лютому 2023 року представниками сторони позивачів не було виявлено пана ОСОБА_1 у спірній квартирі. Саме з цього моменту, у позивача підставно виник сумнів у правомірності поведінки відповідача та підстави для перевірки даних державного реєстру.

Таким чином, ні прокурор, ні позивачі, будучи введені фактично в оману відповідачем і членами його сім`ї, не знали і не могли знати про порушене право раніше ніж у 2023 році, а тому строк позовної давності слід відраховувати саме з лютого 2023 року. Жодних даних у матеріалах справи щодо того, що прокурору чи позивачам було відомо раніше про факт реєстрації права власності ОСОБА_1 у матеріалах справи немає.

Також обґрунтовує обраний ним спосіб захисту порушеного права з посиланням на практику Верховного Суду.

Щодо тверджень про необхідність дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння нерухомим майном, зазначає, що викладені принципи, які знайшли своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини не можуть бути застосовні до даного спору виходячи з того, що ОСОБА_1 , достеменно знаючи, що Самбірським міськрайонним судом визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22.04.2011 серії НОМЕР_1 , подав зазначене свідоцтво державному реєстратору Самбірського міськрайонного управління юстиції Біляку О.М., яким 05.11.2014 внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за

ОСОБА_1 .

З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду у від 21.09.2022 у справі №908/976/19 зазначає, що ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем, окрім того набув права володіння квартирою безоплатно, а тому спірна квартира може бути безумовно витребувана у нього у всіх випадках.

На підставі викладеного, просить доводи відзиву відхилити, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (том 1 а.с.172-177).

Представником позивача Гудимою В.О. 03.05.2024 року до суду надано відповідь на відзив, яка містить обґрунтування аналогічні викладеним у відповіді на відзив, наданою прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони (том 1 а.с.201-206).

Ухвалою суду від 05 червня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача Попова Д.І. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконавчий комітет Самбірської міської ради відмовлено.

Клопотання представника відповідача Попова Д.І. про приєднання до матеріалів справи доказів, долучених до його клопотання від 28 травня 2024 року задоволено.

Позовну заяву керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Самбірська квартино-експлуатаційна частина (району), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння залишено без руху та наданий прокурору (позивачу) строк для усунення недоліків (том1 а.с.70-72).

18 червня 2024 року через підсистему «Електронний суд» прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Бучко Р.В. надана заява про усунення недоліків, з додатками (том 2 а.с.18-31).

Ухвалою суду від 20 червня 2024 року призначене підготовче засідання у цивільній справі за позовом керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Самбірська квартирно-експлуатаційна частина (району), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Судом враховано, що зазначену прокурором оціночну вартість спірної квартири у розмірі 1435936, 38 грн. через врахування даних таких відкритих джерел як https://lun.ua/ та https://www.olx.ua/uk/ не можна визнати такою, що вочевидь не відповідає дійсній вартості та що прокурором за подання даного позову сплачений судовий збір у загальному розмірі 21539,05 грн., з оціночної вартості майна в розмірі 1435936, 38 грн. За таких умов суд вважав, що прокурором усунені недоліки, позовної заяви, тому вона вважається поданою в день первісного її подання до суду. Відповідачу роз`яснено що якщо він не погоджується з результатами визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, він має право звернутися до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта (том 2 а.с.34-35).

Ухвалою суду від 14 серпня 2024 року закрито підготовче провадження, дану цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (том 2 а.с.55).

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Попова Д.І. про повернення до стадії підготовчого провадження у справі відмовлено. Його клопотання про витребування від Міністерства оборони України, його структурних підрозділів, відділів, частин копії Наказу Міністра оборони СРСР № 273 від 28.04.1980 року «Про передачу підприємствам та організаціям відомчих будинків на баланс міської ради», а також інших документів, що стали підставою для передачі будинку АДРЕСА_2 у комунальну власність (на баланс) Самбірської міської ради залишено без розгляду (том 2 а.с. 97-98).

Представником позивача адвокатом Поповим Д.І. 16.12.2024 року через електронний суд подані «додаткові пояснення», в яких зазначено, що спірне майно було у законний спосіб передано органу місцевого самоврядування, яке в подальшому розпорядилося ним на власний розсуд, що підтверджується рішенням Самбірського міськрайонного суду від 08.05.2012 року.

На час розгляду справи № 452/2408/14- ц Міністерство оборони України вважаючи себе власником майна, знало та повинно було знати про реєстрацію права власності на вказане майно за іншою особою (том 2 а.с.127-129).

Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Бучка Р.В. про поновлення процесуального строку на подання клопотання про витребування та долучення до матеріалів справи додаткових доказів та витребування з архіву Самбірського міськрайонного суду Львівської області матеріалів судових справ за №№ 1318/661/2012, 452/2408/14-ц, 452/1577/20 відмовлено (том 2 а.с.169-170).

В судовому засіданні прокурор Бучко Р.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Представник позивача Гудима В.О. в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового засідання без його участі, в попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Представник третьої особи Бринько М.Р. позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила позов задовольнити. Наголошувала на тому, що прокурор та Міністерство оборони України в особі Самбірської КЕЧ району упродовж 2012 - 2022 років постійно вживали процесуальні заходи щодо поновлення порушених інтересів держави у даних спірних відносинах. Про факт реєстрації права власності цієї квартири за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дізналися лише 24.02.2023 року під час виконання Постанови Львівського апеляційного суду від 08.08.2022 у справі № 452/1577/20.

Представник відповідача адвокат Попов Д.І. позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просив у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в жодне судове засідання не з`явився.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи, обізнаність відповідача про дату, час та місце розгляду справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання.

Вислухавши доводи представників сторін, третьої особи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, з листа Самбірської КЕЧ району від 05.03.2009 року

№ 203, адресованого міському голові м. Самбора, вбачається, що в період з 1981 по 2005 роки Самбірською КЕЧ району було передано в комунальну власність міста Самбора 29 житлових будинків, зокрема будинок АДРЕСА_2 . В даному листі також зазначено, що Самбірська КЕЧ не заперечує проти заселення виконавчим комітетом Самбірської міської ради квартири АДРЕСА_1 громадянами, які безпосередньо займаються обслуговуванням та експлуатацією житлового фонду (том 1 а.с.148)

Рішенням Самбірської міської ради Львівської області від 19.11.1981 року № 534 прийнято на баланс ЖЕК № 2 вісім відомчих жилих будинків, зокрема, будинок

АДРЕСА_2 (том 1 а.с.149, 224).

Рішенням Самбірської міської ради від 18.01.1990 року № 21 «Про перейменування вулиць та площ міста» АДРЕСА_2 (том 1 а.с.229).

Згідно відповіді Державного архіву Львівської області від 25.04.2024 року на запит адвоката Попова Д.І. вбачається, що в наявних на зберіганні в архіві документах Самбірського виконкому за 1980-1981 роки Акту комісії щодо прийняття будинку АДРЕСА_2 на баланс ЖЄКУ №2, наказу № 273 від 28.04.1980 року про передачу підприємствами і організаціями відомчих будинків на баланс Самбірської міської ради та інших документів, що підтверджують передачу вищевказаного будинку у комунальну власність не виявлено (том1 а.с.223).

Рішенням Самбірської міської ради Львівської області від 19 жовтня 2010 року № 432 «Про виведення квартири з числа службових», квартиру

АДРЕСА_1 виведено із числа службових та закріплено за ОСОБА_1 (том 1 а.с.150, 231).

За заявою ОСОБА_1 рішенням органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Самбірської міської ради від 12 квітня 2011 року №15 вирішено передати квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 (том1 а.с.151, 230).

Самбірською міською радою Львівської області 22.04.2011 року видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , на квартиру

АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що воно видане на підставі рішення органу приватизації житлового фонду від 12.04.2011 року №15 (том 1 а.с.36, 152-153).

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 01.03.2024 року ОСОБА_1 зареєстрований за вищевказаною адресою з 30.04.2009 року (том 1 а.с. 154), крім того в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.155).

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2012 року у цивільній справі №1318/661/2012 за позовом військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство Оборони України в особі Самбірської КЕЧ району до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради, Львівської області від 14.04.2009 р. № 131, ордеру на жиле приміщення № 22 від 17.04.2009 р., свідоцтва про право власності від 22.04.2011 року серії НОМЕР_1 та виселення гр. ОСОБА_1 із жилого приміщення в АДРЕСА_3 , позовні вимоги задоволені. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 14 квітня 2009 року № 131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК № 1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру».

Визнаний недійсним службовий ордер на жиле приміщення № 22 від 17 квітня 2009 року виданий виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області ОСОБА_1 на право вселення в квартиру

АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22 04.2011 року серії

НОМЕР_1 , видане ОСОБА_1 на квартиру

АДРЕСА_1 .

Ухвалено виселити гр. ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .

При розгляді даної справи судом були встановлені наступні обставини: «…Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів перевірки військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону за зверненням гр. ОСОБА_6 , щодо неправомірних дій та рішень колишнього начальника Самбірської КЕЧ району підполковника запасу ОСОБА_7 по квартирі АДРЕСА_1 вбачається, що майор у відставці ОСОБА_6 має право на першочергове отримання житла з 25.03.1997 року та перебуває на обліку по даний час. Діями виконкому Самбірської міської ради порушено права Міністерства Оборони України в особі Самбірської КЕЧ району, щодо надання та забезпечення житлом військовослужбовців Самбірського гарнізону.

…В судовому засіданні встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_2 споруджений за кошти Міністерства Оборони України.

…в судовому засіданні встановлено, що начальником Самбірської КЕЧ району незаконно передано виконавчому комітету Самбірської міської ради квартиру АДРЕСА_1 для заселення, громадян, які безпосередньо займалися обслуговуванням та експлуатацією житлового фонду.

Виконавчим комітетом Самбірської міської ради незаконно прийнято рішення № 131 від 14.04.2009 року «Про включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК № 1» та видано ордер № 22 на вказане приміщення

ОСОБА_1 , так як в квартирі в той час був зареєстрований ОСОБА_8 , отже ордер № 22 слід визнати недійсним.» (том 1 а.с.13-17).

З ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2018 року у справі

№ 452-2408/14-ц вбачається, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом Івано Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є: Міністерство оборони України, квартирно експлуатаційний відділ м. Львова, Самбірська квартирно експлуатаційна частина району до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення осіб такими, що не набули права на проживання, виселення та визнання дій неправомірними, апеляційну скаргу Військового прокурора Івано - Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, Самбірської квартирно - експлуатаційної частини району задоволено частково. Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В решті рішення суду першої інстанції, з врахуванням рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року.

25.05.2018 року ОСОБА_2 подала апеляційному суду заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2018 року у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року відмовлено (том 1 а.с.18-19).

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі

№ 452/1577/20 за позовом Самбірської квартирно експлуатаційної частини (району), третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору квартирно експлуатаційний відділ м. Львова до ОСОБА_2 законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача орган опіки та піклування виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області про визнання особи такою, що не набула права на проживання та виселення вбачається, апеляційну скаргу Самбірської квартирно-експлуатаційної частини (району) задоволено частково. Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення неповнолітнього ОСОБА_5 скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги Самбірської КЕЧ району про виселення ОСОБА_5 , в інтересах якого діє матір, задоволено частково. Виселено неповнолітнього ОСОБА_5 , в інтересах якого діє мати, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В решті рішення суду залишено без змін (том 1 а.с.20-22).

Згідно експлікації внутрішніх площ по плану житлового будинку квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 30,0 кв. м., житлову -14,2 кв. м (том 1 а.с.23-25).

Згідно постанови старшого державного виконавця ВДВС Самбірського міськрайонного управління юстиції від 06.10.2014 року ВП № 38974465 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/1318/308/2012, виданого 21.05.2013 року Самбірським міськрайонним судом про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 закінчено, у зв`язку з повним фактичним виконанням, що підтверджується актом державного виконавця. При цьому в акті від 03.10.2014 року зазначено, що боржник ОСОБА_1 виселився із квартири та звільнив її від свого майна (том 1 а.с.26-28).

Також в матеріалах ВП №38974465 є заява ОСОБА_2 , про те, що усе майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 належить їй, в квартирі проживає вона та її донька ОСОБА_9 ( АДРЕСА_4 ).

Згідно постанови головного державного виконавця ВДВС Самбірського міськрайонного управління юстиції від 28.02.2023 року ВП №70349290 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 452/1577/20, виданого 24.10.2022 року про виселення неповнолітнього ОСОБА_5 , в інтересах якого діє матір, ОСОБА_2 з квартири

АДРЕСА_1 закінчено, у зв`язку з повним фактичним виконанням, що підтверджується актом державного виконавця. При цьому в акті від 24.02.2023 року зазначено, що здійснено примусове виконання рішення суду. Боржники по місцю вчинення виконавчих дій відсутні. Входження до квартири здійснювалося примусово шляхом демонтажу дверей. Здійснено опис всього майна, яке передано на зберігання ОСОБА_1 . При вчиненні виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_1 проживає в даній квартирі. При проведенні виконавчих дій був присутній представник Самбірської КЕЧ Гиняк О.М. (том 1 а.с.31-32).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.09.2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 09) зареєстровано за

ОСОБА_1 ; дата державної реєстрації 05.11.2014 року, підстава внесення рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 16986961 від 05.11.2014; документи, подані для державної реєстрації: свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , видане 22.04.2011 року, видавник Самбірська міська рада Львівської області (том 1 а.с. 33-35).

Начальник Самбірської квартирно-експлуатаційної частина (району) листом від 30.03.2023 року звернувся до Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону з метою вжиття процесуальних дій, спрямованих на захист інтересів держави, а саме витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_1 та повернути її у власність Міністерства оборони України (том1 а.с.43-46).

Листом від 26.12.2023 року прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до Міністерства оборони України про виявлені обставини під час виконання рішення суду. Повідомив, що за даним фактом Самбірським РВП ТУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000056 від 16.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Та, що прокурором буде застосовано представницькі повноваження з метою захисту інтересів держави) (том 1 а.с.40-41).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, зазначив, що поняття «інтереси держави» є оціночним поняттям, тому прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з указом Президента України від 15.12.1999 року №1572/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади» до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до вимог ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 10 Закону України «Про оборону України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Згідно ст. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №671 (надалі - Положення), Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України

Згідно ст. 4 Положення на Міністерство оборони України покладено, зокрема, забезпечення життєдіяльності Збройних Сил, їх функціонування, підтримання справності, технічної придатності та модернізації озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил і здійснення контролю за їх ефективним використанням, здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є Кабінет Міністрів України, міністерства та інші органи виконавчої влади.

Враховуючи те, що Міністерство оборони України є органом управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони, безпосередньо приймає рішення про утворення, ліквідацію та реорганізацію підприємств, установ і організацій Збройних Сил України, а тому вказаний орган військового управління є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цінності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України.

Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про Збройні Сили України» органи військового управління, об`єднання, з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації Збройних Сил України дислокуються на території держави відповідно до завдань оборони, стратегічного плану застосування і завдань Збройних Сил України з урахуванням військово-адміністративного поділу території України та соціально-економічних умов районів дислокації.

У даному випадку прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Як зазначив прокурор, незаконне заволодіння державним майном Міністерства оборони України призвело до порушення інтересів держави у сфері оборони, оскільки окрім прямої матеріальної шкоди, завдано також шкоди спроможностям оборонного відомства належним чином забезпечувати особовий склад Збройних Сил у питаннях розквартирування, що в свою чергу негативно впливає на бойовий дух військовослужбовців та в умовах війни є особливо важливим для інтересів всього Українського народу.

На виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою листом від 03.05.2023 № 30.54/2-668 вих. 23 повідомлено Міністерство оборони України про виявлені порушення та намір представництва інтересів держави в суді у формі звернення з даним позовом.

Разом з цим, позивачем до моменту звернення прокурора з даним позовом до суду, жодних заходів щодо усунення виявлених порушень не вживалось, із відповідною позовною заявою Міністерство оборони України до суду не зверталось, тобто захист порушених інтересів держави не здійснювало.

Наведені обставини на думку суду підтверджують наявність «виключного випадку» для звернення керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, а також участі в його розгляді.

Вказана правова позиція повністю узгоджується із висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Стаття 388 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з тим, ч. 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18, від 27.02.2018 року у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 року у справі № 916/675/15.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі

№ 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18.

Як вбачається з правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 910/13356/17 (пункт 23) державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою набутого особою права власності не можна ототожнювати з фактом набуття права власності. Сама по собі реєстрація права власності не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Велика палата Верховного суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Велика Палата Верховного Суду уточнила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння.

Водночас у пункті 109 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (провадження N 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі N 911/3749/17 (провадження N 12- 95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі N 910/1809/18 (провадження N 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 (провадження N 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу «суд знає закони» (Постанова ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі

№ 587/430/16-ц). Тому суд незалежно від того оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

У пунктах 146 - 148, 154 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Аналогічний висновок підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19.

Позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, тому належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд вважає, що у даному випадку позивачем обраний належний спосіб захисту - витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 сформолювала такі висновки: «5.63. Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця, зокрема за наявності зв`язків із ліквідатором продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі

№ 914/2618/16, пункт 52).

5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

5.66. Не може вважатися добросовісною особа, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема пов`язана особа (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55)).

5.68. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України».

Аналізуючи вказані сторонами докази та доводи, суд виходить з того, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із положеннями ч. 2-3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі

№ 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо яких встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Як встановлено судом рішенням Самбірської міської ради Львівської області від 19 жовтня 2010 року № 432 спірну квартиру АДРЕСА_1 виведено із числа службових та закріплено за відповідачем ОСОБА_1 . За заявою

ОСОБА_1 рішенням органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Самбірської міської ради від 12 квітня 2011 року №15 вирішено передати дану квартиру у приватну власність ОСОБА_1 Самбірською міською радою Львівської області 22 квітня 2011 року видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , на зазначену квартиру.

Втім, рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2012 року у цивільній справі №1318/661/2012 за позовом військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство Оборони України в особі Самбірської КЕЧ району до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради, Львівської області від 14.04.2009 р. № 131, ордеру на жиле приміщення № 22 від 17.04.2009 р., свідоцтва про право власності від 22.04.2011 року серії НОМЕР_1 та виселення гр. ОСОБА_1 із жилого приміщення в АДРЕСА_3 , позовні вимоги задоволені. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 14 квітня 2009 року № 131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК № 1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру».

Визнаний недійсним службовий ордер на жиле приміщення № 22 від 17 квітня 2009 року виданий виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області

ОСОБА_1 на право вселення в квартиру

АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22 04.2011 року серії

НОМЕР_1 , видане ОСОБА_1 на квартиру

АДРЕСА_1 .

Ухвалено виселити гр. ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .

Отже, даним рішенням визнано незаконним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 14 квітня 2009 року № 131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК № 1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру», визнаний недійсним службовий ордер на жиле приміщення № 22 від 17 квітня 2009 року виданий виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області ОСОБА_1 на право вселення в квартиру АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22 04.2011 року серії НОМЕР_1 , видане ОСОБА_1 на зазначену квартиру.

При цьому судом справі №1318/661/2012 були встановлені наступні обставини: «…Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів перевірки військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону за зверненням гр. ОСОБА_6 , щодо неправомірних дій та рішень колишнього начальника Самбірської КЕЧ району підполковника запасу ОСОБА_7 по квартирі АДРЕСА_1 вбачається, що майор у відставці ОСОБА_6 має право на першочергове отримання житла з 25.03.1997 року та перебуває на обліку по даний час. Діями виконкому Самбірської міської ради порушено права Міністерства Оборони України в особі Самбірської КЕЧ району, щодо надання та забезпечення житлом військовослужбовців Самбірського гарнізону.

…В судовому засіданні встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_2 споруджений за кошти Міністерства Оборони України.

…в судовому засіданні встановлено, що начальником Самбірської КЕЧ району незаконно передано виконавчому комітету Самбірської міської ради квартиру АДРЕСА_1 для заселення, громадян, які безпосередньо займалися обслуговуванням та експлуатацією житлового фонду.

Виконавчим комітетом Самбірської міської ради незаконно прийнято рішення № 131 від 14.04.2009 року «Про включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК № 1» та видано ордер № 22 на вказане приміщення

ОСОБА_1 , так як в квартирі в той час був зареєстрований ОСОБА_8 , отже ордер № 22 слід визнати недійсним…» (том 1 а.с.13-17).

Даних щодо оскарження та скасування рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2012 року у цивільній справі №1318/661/2012 матеріали справи не містять.

Суд наголошує, що виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Враховуючи, преюдиційне значення обставин, що були встановлені при розгляді справи №1318/661/2012, суд дійшов до висновку про, що оскільки рішення Самбірської міської ради Львівської області від 14 квітня 2009 року № 131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_1 до числа службових Самбірської ЖЕК № 1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру» судом визнано недійсним, то всі наступні рішення Самбірської міської ради Львівської області щодо цього майна не мають юридичного значення, в силу скасування «первинного рішення». Це стосується як рішення Самбірської міської ради Львівської області від 19 жовтня 2010 року № 432, яким спірну квартиру АДРЕСА_1 виведено із числа службових та закріплено за відповідачем ОСОБА_1 так і рішення органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Самбірської міської ради від 12 квітня 2011 року №15, яким вирішено передати дану квартиру у приватну власність ОСОБА_1 .

Крім того, згідно відповіді Державного архіву Львівської області від 25.04.2024 року на запит адвоката Попова Д.І. вбачається, що в наявних на зберіганні в архіві документах Самбірського виконкому за 1980-1981 роки Акту комісії щодо прийняття будинку АДРЕСА_2 на баланс ЖЄКУ №2, наказу № 273 від 28.04.1980 року про передачу підприємствами і організаціями відомчих будинків на баланс Самбірської міської ради та інших документів, що підтверджують передачу вищевказаного будинку у комунальну власність не виявлено (том1 а.с.223). Будь-яких доказів переходу права власності на спірну квартиру до Самбірської міської ради Львівської області матеріали справи не містять.

А тому суд відхиляє доводи сторони відповідача, що дані рішення органу місцевого самоврядування є чинними, не скасовані, а відтак, є самостійними підставами для реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав здійснено державним реєстратором 05.11.2014 року на підставі, наданого ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.04.2011 року серії НОМЕР_1 . При цьому на цю дату ОСОБА_1 достеменно було відомо, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2012 року у цивільній справі № 1318/661/2012 дане свідоцтво визнано недійсним.

За вказаних обстави суд не може погодитися з позицією сторони відповідача, що таку поведінку ОСОБА_1 можна визнати добросовісною та вважає, що у даному випадку спірна квартира АДРЕСА_1 може бути витребувана від

ОСОБА_1 як від недобросовісного набувача у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України.

Щодо застосування позовної давності, слід зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Представник відповідача вважає, що оскільки для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, позивачем пропущений строк позовної давності. Зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз понять «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права (Постанова ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16). Обов`язок доведення часу з якого особі стало відомо про порушення її прав, покладається виключно на позивача. Оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 05.11.2014 року, дані відомості є загальнодоступними, позивач міг і повинен був знати про набуття та реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

З моменту реєстрації права власності за відповідачем до звернення позивача в суд минуло більше 9 років. Позивачем не наведено жодних обґрунтувань поважності причин пропущення позовної давності, а також доказів на підтвердження того, що у позивача не було об`єктивної можливості довідатися про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідачем.

Як встановлено судом, позивачем неодноразово безперервно ініціювалися судові спори щодо спірної квартири, про виселення інших членів сім`ї відповідача, про що свідчать наявні в матеріалах справи судові рішення, ухвалені на користь позивача.

Також як встановлено судом рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 травня 2012 року у цивільній справі №1318/661/2012 в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 закінчено лише 06.10.2014 року, що підтверджується постановою старшого державного виконавця ВДВС Самбірського міськрайонного управління юстиції від 06.10.2014 року ВП № 38974465.

А виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа

№ 452/1577/20, виданого 24.10.2022 року про виселення неповнолітнього ОСОБА_5 , в інтересах якого діє матір, ОСОБА_2 з квартири

АДРЕСА_1 закінчено 28.02.2023 року, що підтверджується постановою головного державного виконавця ВДВС Самбірського міськрайонного управління юстиції від 28.02.2023 року ВП №70349290. При цьому, при вчиненні виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_1 проживає в даній квартирі. При проведенні виконавчих дій був присутній представник Самбірської КЕЧ Гиняк О.М. (том 1 а.с.31-32).

Аналізуючи дані докази, суд приходить до переконання, що позивач вживав безперервні процесуальні заходи щодо поновлення свої порушених інтересів щодо спірного майна.

Очевидно, що вживаючи таких процесуальних заходів та керуючись загально правовим принципом «добросовісності», прокурор та позивач, маючи рішення суду від 08.05.2012 року у справі № 1318/661/2012 мали правомірне очікування, що ОСОБА_1 ніяк не зможе зареєструвати право власності на спірну квартиру на підставі визнаного судом недійсним свідоцтва.

Суд погоджується з думкою прокурора, що з огляду на викладене, та з урахуванням відсутності нормативно врегульованого обов`язку щодо регулярної перевірки відомостей державного реєстру речових прав, у прокурора та позивача були відсутні підстави перевіряти державний реєстр речових прав на нерухоме майно до тих пір, аж поки 24.02.2023 року при вчиненні виконавчих дій було встановлено, що ОСОБА_1 проживає в даній квартирі.

Суд вважає, що саме з цього моменту, у позивача підставно виник сумнів у правомірності поведінки відповідача та підстави для перевірки даних державного реєстру.

Таким чином, ні прокурор, ні позивачі не знали і не могли знати про порушене право раніше ніж у 2023 році, а тому строк позовної давності слід відраховувати саме з лютого 2023 року. Жодних даних у матеріалах справи щодо того, що прокурору чи позивачам було відомо раніше про факт реєстрації права власності ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Щодо застосування критерію законності втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього слід зазначити наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Представник відповідача з посиланням на рішення ЄСПЛ зазначає, що «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Витребування нерухомого майна, яке на праві власності належить відповідачу ОСОБА_1 не переслідує легітимну мету контролю за користуванням майном згідно із загальними суспільними інтересами; суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки відсутній справедливий баланс між загальними інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням й інтересами особи відповідача, яка зазнає втручання в її право власності, таке втручання не є пропорційним визначеним цілям.

У даній справі, судом встановлено, що спірне житлове приміщення набуто відповідачем, який діяв недобросовісно при реєстрації права власності. Тому суд не погоджується з позицією сторони відповідача, враховуючи, що в справі, яка розглядається спір йде не про «наявність порушень з боку органу публічної влади», оцінку яким було надано судом ще в 2012 році, а про неправомірні дії самого відповідача, які він вчинив в 2014 році.

Незаконне заволодіння державним майном Міністерства оборони України призвело до порушення інтересів держави у сфері оборони, оскільки окрім прямої матеріальної шкоди, завдано також шкоди спроможностям оборонного відомства належним чином забезпечувати особовий склад Збройних Сил у питаннях розквартирування, що в свою чергу негативно впливає на бойовий дух військовослужбовців та в умовах війни є особливо важливим для інтересів всього українського народу.

Отже суд вважає, що в даному випадку витребування квартири з незаконного володіння відповідача не становитиме непропорційне втручання у його право на мирне володіння майном, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

В сукупності встановлених у справі обставин, суд вважає, що стороною позивача належними та допустимими доказами доведені заявлені позовні вимоги, докази та доводи сторони відповідача їх не спростовують. Враховуючи зазначене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Прокурором при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 6224,37 грн., що підтверджено платіжною інструкцією №1568 від 06.12.2023 року (том 1а.с. 47), крім того на виконання ухвали суду від 05.06.2024 року здійснено оплату судового збору в розмірі 15314,68 грн. (том 2 а.с.26, 27).

Враховуючи, що позов задоволено повністю, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 21539,05 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Самбірська квартирно-експлуатаційна частина (району), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_1 , на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони судовий збір у розмірі 21539,05 грн.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Прокурор: Львівська спеціалізована прокуратура у сфері оборони, 79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ІПН .

Позивач: Міністерство оборони України, 03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, .

Відповідач: ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Самбірська квартирно-експлуатаційна частина (району), 81400 Львівська область, Самбірський район,

м. Самбір, вул. Завокзальна,13, .

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2025 року.

Суддя