УХВАЛА

29 квітня 2025року

м. Київ

справа № 761/540/24

провадження № 61-5035ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заробітної плати (премії),

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «НАЕК «Енергоатом», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату (премію) за квітень-грудень 2023 року, яка за розрахунками позивача становить 192 921,91 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

18 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у паперовій формі та через підсистему «Електронний суд».

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

У цій справі ціна позову становить 192 921,91,яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн * 250 = 757 000,00 грн), а тому судові рішення у справі не підлягають касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, зокрема, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для заявника, посилаючись на те, що відсутність посади позивача у штатному розписі роботодавця та відсутність посадової інструкції позивача апріорі унеможливлювали перевірку знань та допуск позивача до виконання трудових функцій за посадою виключно з вини відповідача. Дану обставину справи суди першої та апеляційної інстанції не досліджували і в оскаржуваних рішеннях залишили поза увагою. Посилання судів на посадову інструкцію позивача, до посади якої не існувало, є помилковим. Таким чином, відповідач, свідомо діючи при поновленні позивача на посаді, умисно не включив його посаду до штатного розпису підприємства і таким чином унеможливив проведення обов`язкової перевірки знань позивача, що стало першопричиною відмови у наданні допуску позивача до самостійної роботи. Роботодавець незаконно і в односторонньому порядку прийняв рішення з питання оплати праці позивача, що погіршило умови, встановлені законодавством, трудовим договором, колективним договором. Суд апеляційної інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, оскільки справа розглядалася судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, судове засідання не проводилося. Розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження. Справа є досить складною та потребувала вивчення багатьох доказів і формування відповідної правової позиції. В зв`язку з тим, що апеляційний суд визнав справу малозначною, наслідком чого її розгляд був у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, позивач не міг повною мірою реалізувати свої процесуальні права. Позивач наразі не працює, тому що незаконно звільнений відповідачем вдруге і єдине джерело для існування є пенсія. Справа має виняткове значення для позивача, оскільки останній буде позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням у цій справі, при розгляді інших справ, де позивач доводить свою правову позицію.

Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і в чому проявляється виняткове значення саме цієї справи для відповідача. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями і, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача.Скарга позивача не містить належного обґрунтування, які саме обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, є преюдиційними для вирішення інших справ, перелік яких він навів у касаційній скарзі (про стягнення заробітної плати, про встановлення факту мобінгу, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку), і які він буде позбавлений можливості спростувати, а справа № 761/23289/21 за скаргою позивача на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження перебуває на стадії її касаційного перегляду. Посилання на те, що суд апеляційної інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, не є підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Тому заявник не обґрунтував випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у справі № 761/540/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко