Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8860/24 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 60 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.Б., Коломієць О.С.

секретаря судового засідання Болейко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 274/8860/24 за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчука Андрія Олександровича на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичів

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Бердичівської міської ради, в якому просила визначити їй додатковий строк в два місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що залишилась після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_2 , після чого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 . Вона є єдиним спадкоємцем померлої.

ОСОБА_2 залишила на її ім`я заповіт на все належне їй майно, та про цей факт вона дізналась лише у жовтні 2024 року, коли розбирала речі покійної матері у її квартирі.

11.10.2024 приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком А.М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що вона не знала про існування даного заповіту і взагалі вважала, що квартира вже їй належить на праві приватної власності, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ковальчук А.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи.

Зазначає, що оскільки матір позивачки була особою похилого віку, тому вона протягом тривалого часу проживала разом зі своєю донькою (позивачем) по АДРЕСА_2 , де вони вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. З огляду на ці обставини позивач вважала, що фактично прийняла спадщину і квартира, яка входить до складу спадщини, вже належить їй на праві власності. Проте суд в оскаржуваному рішенні не надав жодної оцінки факту проживання матері позивача разом з нею, що відіграє важливу роль в об`єктивному та повному розгляді справи.

На думку апелянта, судом не враховано правові висновки Верховного суду, відповідно до яких необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини.

Також місцевий суд не звернув уваги на відсутність заперечень та визнання позовних вимог відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ковальчук А.О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача Бердичівської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та прийняти законне рішення на підставі належних, достовірних та всебічно досліджених доказах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 (а.с. 14), спадкоємцем якої є її дочка ОСОБА_1 (а.с. 15-17).

Спадкодавцю на праві власності належала квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 18).

11.01.2019 ОСОБА_2 склала заповіт на все своє майно, що буде належати їй на день смерті, на ім`я своєї дочки ОСОБА_1 (а.с. 13).

11.10.2024 приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком А.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із пропущенням ОСОБА_1 встановленого чинним законодавством України терміну для прийняття спадщини.

У статтях 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20).

Водночас відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2023 року у справі № 521/20201/21.

Колегія суддів зазначає, що спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 зазначила, що "факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що строк для подання заяви про прийняття нею спадщини пропущений з поважних та об`єктивних причин, оскільки про наявність заповіту на своє ім`я вона дізналась лише у жовтні 2024 року, тобто після закінчення строку для прийняття спадщини. Інші причини або обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, позивачем не вказувались у її позовній заяві.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дав належну оцінку обставинам, на які посилалась позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та дійшов правильного висновку про відсутність у неї об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

З огляду на обставини справи, що переглядається, враховуючи факт усвідомлення позивачем ОСОБА_1 її права на спадкування за законом як спадкоємця першої черги спадкування поряд із незнанням про існування заповіту, складеного на її ім`я, за умови невжиття нею жодних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини протягом передбаченого ЦК України строку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимим доказами існування в неї об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у відведений ЦК України строк.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

Відтак, у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчука Андрія Олександровича залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 30 квітня 2025 року.