КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5368/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Оніщука М.І., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Данконі Інвест» на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Якусик О.В., постановлену в м. Київ 28 листопада 2024 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Данконі Інвест», ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ТОВ «Данконі Інвест» приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , припинити право приватної власності та закрити розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номери відомостей про речове право 42680755 та 21265441, припинити право приватної власності та закрити розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37232749, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , номер запису 8959-П в книзі 171п-283.

Одночасно з позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та на приміщення АДРЕСА_2 загальною площею 160,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37232749, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2 , ТОВ «Данконі Інвест».

Відповідач ТОВ «Данконі Інвест», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що є власником 1/3 частини нерухомого майна, на яке було накладено арешт, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58946910 від 25 червня 2021 року, відомості внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М.

Наводив зміст ст. 149, 150 ЦПК України, вказував, що позивачем не надано достатніх та беззаперечних доказів, які б підтверджували невідворотність ризику відчуження майна до моменту винесення рішення по справі. Твердження про потенційне відчуження майна є необґрунтованими та голослівними, оскільки ТОВ «Данконі Інвест» є добросовісним власником 1/3 частки нерухомого майна на підставі належним чином оформлених правовстановлюючих документів.

Посилався на те, що наявність зареєстрованого права власності унеможливлює безпідставне та приховане відчуження майна без відома всіх співвласників, крім того, відсутні жодні об`єктивні докази, що свідчать про наміри відповідачів щодо відчуження спірного нерухомого майна.

Вважав, що накладений арешт є непропорційним та необґрунтованим заходом забезпечення позову, оскільки арешт унеможливлює здійснення господарської діяльності Товариства та порушує його майнові права. Заявлені позивачем ризики не мають під собою реальних підстав та є виключно гіпотетичними. Міра забезпечення позову не відповідає принципу співмірності, визначеному у ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Зазначав, що відсутність безпосередньої загрози порушення прав позивача, необґрунтованість припущень про можливе відчуження майна та невідповідність заходів забезпечення позову принципу пропорційності є вагомими підставами для перегляду судового рішення.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 про те, що суди при вирішенні питання про забезпечення позову повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Наголошував, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 922/2163/17).

Зазначав, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову не навела жодного аргументу на підтвердження необхідності забезпечення позову, не обґрунтувала ризики, наявність яких є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, не зазначила, яким чином невжиття вказаного виду забезпечення позову призведе до невиконання судового рішення у разі задоволення позову, і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, стягнути з ТОВ «Данконі Інвест» на свою користь понесені нею судові витрати в розмірі 5000 грн. за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 про те, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Пояснювала, що як власники майна відповідачі можуть у будь-який момент відчужити спірне допоміжне приміщення, що у випадку задоволення позову призведе до необхідності звертатися до нового власника приміщення з аналогічним позовом. Практика Верховного Суду свідчить, що лише потенційної можливості відчуження спірного майна достатньо для застосування заходів забезпечення позову.

Не погоджувалася з доводами апеляційної скарги, що накладений арешт є непропорційним та необґрунтованим заходом забезпечення позову, оскільки відповідач не вказує, яким чином арешт на спірне допоміжне приміщення унеможливлює здійснення товариством господарської діяльності. Звертала увагу, що приміщення вже багато років ніким не використовується, що підтверджується наявними в матеріалах справи фотографіями.

Повідомляла, що згідно листа Гребінківського районного суду Полтавської області вбачається, що перша реєстрація спірного допоміжного приміщення відбулася в 2012 році на підставі неіснуючої ухвали суду. В подальшому приміщення неодноразово відчужувалося, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вважала, що підроблення судового рішення, неодноразове відчуження приміщення є достатньою підставою для обґрунтованих ризиків його подальшого відчуження, в той час як відповідач не вказує, які саме негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову настали або можуть настати.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пред`явлено позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, ймовірне рішення про задоволення позову може мати наслідком зміну власника такого майна, а тому заявник довів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам та інтересам до ухвалення рішення у справі у разі відчуження відповідачем спірного майна, ускладнення захисту прав та інтересів заявника без вжиття таких заходів, та про обґрунтованість доводів заявника про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може зробити неможливим чи ускладнити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що є власником квартири АДРЕСА_3 , і 20 березня 2020 року за ініціативою співвласників квартир даного будинку було створено ОСББ «Дніпровська набережна 19В», головою правління ОСББ було обрано ОСОБА_5 У 2020 році ОСОБА_1 було обрано членом правління ОСББ. У квітні 2024 року до голови правління ОСББ ОСОБА_5 звернулася невідома особа, яка представилася представником власника приміщення № НОМЕР_1 у будинку (горища) та вимагала надати до нього доступ. За відсутності документів на підтвердження права власності на таке приміщення у доступі до нього було відмовлено. В результаті проведеного аудиту приміщення правлінням ОСББ було виявлено, що дане приміщення було вперше зареєстровано як окремий об`єкт права власності у 2012 році на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2008 року, в подальшому з невідомих причин реєстраційний номер приміщення № НОМЕР_1 було змінено з 37232749 на . Також було з`ясовано, що приміщення перебуває у власності ОСОБА_2 (2/3 частини) та ТОВ «Данконі Інвест» (1/3 частина). Вважала, що дане приміщення незаконно вибуло зі спільної сумісної власності всіх власників квартири в будинку, в тому числі і позивача, оскільки на адвокатський запит до Гребінківського районного суду Полтавської області було отримано відповідь, що жодних рішень у справі № 2-597/08 судом не ухвалювалося. Отже, первинна реєстрація права власності на спірне приміщення на ім`я ОСОБА_3 була здійснена на підставі підробленої ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2008 року, відповідно спірне приміщення вибуло з власності мешканців будинку АДРЕСА_1 набережна поза їх волею в результаті шахрайських дій.

До позовної заяви додано копію свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , копію витягу з ЄДРПОУ щодо ОСББ «Дніпровська набережна 19В», керівником якого є ОСОБА_5, копія довідки ОСББ «Дніпровська набережна 19В» від 23 вересня 2024 року про те, що приміщення № НОМЕР_1 (горище) пл. 160,6 кв.м. знаходиться на останньому 21 поверсі в будинку АДРЕСА_4 , копія довідки ОСББ «Дніпровська набережна 19В» від 22 вересня 2024 року про те, що загальними зборами співвласників квартир будинку АДРЕСА_5 набережна 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 було обрано членом правління ОСББ; копію витягу з ЄДРПОУ щодо ФОП ОСОБА_2 , ТОВ «Данконі Інвест», ФОП ОСОБА_3 , копію відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на адвокатський запит, згідно якої об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_6 на праві приватної власності зареєстровано на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області № 2-597/08 від 22 жовтня 2008 року, суддя Радзівон О.І. за позовом про стягнення боргу за договором позики; копію відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2024 року на адвокатський запит, що запитуване рішення у справі № 2-597/08 за позовом про стягнення боргу за договором позики відсутнє, оскільки згідно з даними обліково-статистичних карток у цивільних справах за 2008 рік за останнім номером у суді обліковується справа № 2-580/08; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна , згідно якої 25 червня 2021 року зареєстровано право власності на 1/3 частки нежитлове приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , за ТОВ «Данконі Інвест» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58946919 від 25 червня 2021 року, приватний нотаріус КМНО Шкода О.М., до цього 06 липня 2017 року право власності на вказане приміщення зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36021352 від 06 липня 2017 року, приватний нотаріус КМНО Бєлломі О.В.; до цього 06 лютого 2017 року право власності на вказане приміщення зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33727035, від 06 лютого 2017 року, приватний нотаріус КМНО Левенчук І.А.; до цього 15 червня 2013 року право власності на вказане приміщення зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 3189200, приватний нотаріус КМНО Черниш Ю.В.; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 37232749, згідно якого 26 липня 2012 року було зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на нежитлове приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 160,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на підставі ухвали суду від 22 жовтня 2008 року Гребінківського районного суду Полтавської області; поверховий план горища секції № 3 будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що предметом позову є витребування спірного приміщення № НОМЕР_1, яке з 2012 року неодноразово перепродавалося, на даний час приміщення належить ОСОБА_2 та ТОВ «Данконі Інвест», подальше відчуження спірного приміщення ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, позивач буде змушена звертатися із новим позовом до нового власника цього приміщення. Дане приміщення з моменту введення будинку в експлуатацію ніким і ніколи не використовувалося. Оскільки приміщення вибуло із спільної сумісної власності внаслідок шахрайських дій, існує велика ймовірність того, що таке відчуження буде продовжуватись і надалі для ускладнення повернення майна у власність справжніх власників.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року відкрито провадження в справі.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції разом із доводами апеляційної скарги у їх сукупності, суд враховує, що предметом даного спору є витребування нежитлового приміщення в житловому будинку, яке, згідно доводів позову, незаконно вибуло зі спільної сумісної власності усіх власників квартир, в тому числі позивача, та яке в подальшому було відчужене в результаті укладення ряду правочинів на користь відповідачів, і що у разі задоволення позову зазначене нежиле приміщення може бути витребуване з володіння ОСОБА_2 та ТОВ «Данконі Інвест» на користь співвласників багатоквартирного будинку.

Також із доказів, доданих до позову, вбачається, що право власності на спірне нежитлове приміщення вперше було зареєстровано в 2012 році і на час звернення з позовом неодноразово відчужувалось.

Виходячи із вищевикладеного, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для висновку, що станом на момент звернення з заявою про забезпечення позову або в подальшому існує чи виникне реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову, і що ТОВ «Данконі Інвест» є добросовісним власником частки нерухомого майна на підставі належним чином оформлених правовстановлюючих документів.

З урахуванням доказів, наявних в матеріалах справи, щодо зміни власників спірного нежитлового приміщення, небезпека невиконання рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є очевидною.

Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки спірне нерухоме майно (нежитлове приміщення) як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що наявність зареєстрованого права власності унеможливлює безпідставне та приховане відчуження майна без відома всіх співвласників, з огляду на те, що відповідачі, як співвласники спірного майна, в будь-який час можуть дійти згоди про його відчуження.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі 381/4019/18, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234 гс 18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 і 388 ЦК України, тобто є неефективними.

Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відхиляються судом як необґрунтовані та безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що обмеження судом можливості власнику користуватися та розпоряджатися майном перешкоджає господарський діяльності підприємства, доказів на підтвердження даних доводів надано не було.

Посилаючись на те, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів, апеляційний суд враховує, що відповідачем не наведено, яким чином накладення арешту на спірне нерухоме майно унеможливлює здійснення товариством господарської діяльності або іншим чином порушує його права та інтереси.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд враховує, що позивачем у відзиві на апеляційну скаргу порушене питання про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19 (провадження № 14-31цс23) сформувала правовий висновок, згідно якого остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, вирішуватиметься судом за результатами розгляду справи.

Оскільки розгляд справи по суті не завершено, розподіл судових витрат на даній процесуальній стадії не здійснюється, а тому клопотання про стягнення таких витрат з відповідача є передчасним та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Данконі Інвест» залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Оніщук М.І.

Яворський М.А.