Справа № 447/1948/24 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/3582/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Семенини В.М. - представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (громадянина Турецької Республіки), треті особи - виконавчий комітет Миколаївської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, та Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, у якому просила суд ухвалити рішення, яким розірвати їхній з відповідачем шлюб та визначити місцем проживання їхнього малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачкою, а також стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина.

Ухвалою суду від 21.09.2023 року за заявою позивачки вищезгаданий позов в частині стягнення аліментів на дитину залишено без розгляду (том 1, а.с. 63).

Позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітнього сина обґрунтовувалися тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 15.08.2017 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них в Україні народився син ОСОБА_4 , який є громадянином України.

Позивачка стверджувала, що відповідач самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати сім`ю, припускався до аморальних вчинків, будучи у нетверезому стані вчиняв конфлікти у присутності дитини, погрожував, що забере дитину у Турецьку Республіку. Позивачка, як мати, має можливість забезпечити дитину усім необхідним в Україні, здійснює його виховання та піклується про стан його здоров`я, дитина відвідує навчальний заклад у місті Миколаїв Львівської області. Враховуючи наведене, просила визначити місце проживання сина разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 1-5).

20 червня 2024 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком, ОСОБА_6 , у Турецькій Республіці.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом зазначалося, що ОСОБА_6 , як батько дитини, має значні переваги перед матір`ю малолітнього сина щодо фінансових можливостей, має хороші стосунки з сином, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності (том 1, а.с. 110-114).

Ухвалою суду від 20.06.2024 року первісний та зустрічний позови було об`єднано в одне провадження (том 1, а.с. 107-108).

Ухвалою суду від 08.07.2024 року за заявою представника позивачки первісний позов останньої роз`єднано на два позови: 1) про розірвання шлюбу і 2) про визначення місця проживання дитини (том 1, а.с. 213).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено (том 2, а.с. 195-198).

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_3 .

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задовольнити та визначити місце проживаннямалолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батько, ОСОБА_7 , у Турецькій Республіці, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд «повністю проігнорував докази, які надані зі сторони батька», а також наступні факти:

-те, що доходи батька дитини вдвічі більші за доходи матері дитини;

-те, що батько забезпечує сину кращі житлові умови для дитини, ніж матір, оскільки площа його квартири є значно більшою, та в ній не проживають інші особи;

-те, що на всій території України, де визначено місце проживання дитини, 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан, який постійно продовжується, і дитина, проживаючи в Україні, перебуває у небезпеці для життя та здоров`я 24 години на добу, через здійснення ракетних обстрілів, наслідків від збиття ракет та шахедів;

-того, що батько забезпечив дитині медичне страхування на території Турецької Республіки;

-того, що батьком завжди забезпечувалось навчання та розвиток дитини в Турецькій Республіці;

-того, що станом на час розгляду даної справи в Турецькій Республіці розглядалася справа за зверненням ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про повернення дитини в порядку Гаазької Конвенції (том 2, а.с. 203-216).

До суду за підписом начальник служби у справах дітей Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області надійшло клопотання про апеляційний розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, який надав свій висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього з мамою (позивачкою ОСОБА_1 ), та про залишення рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2024 року, яке оскаржується, без змін (том 3, а.с. 37).

Від адвоката Коваль Я.Ю., представника ОСОБА_3 (і автора апеляційної скарги), до суду також надійшла заява про апеляційний розгляд справи без її та її довірителя участі, у якій заявниця просить «прийняти законне рішення, яке відповідає в першу чергу інтересам дитини, життю, здоров`ю та майбутнім можливостям» (том 3, а.с. 38-40).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника позивачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про права дитини (схваленою резолюцією 44/25 від 20.11.1989 року на 44-й сесії Генеральної Асамблеї ООН і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3) і що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст. 12).

Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року встановлено, що дитині, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, яка її стосується, надаються такі права, здійснення яких вона може вимагати: а) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультації та висловлювати свою думку; c) бути поінформованою про можливі наслідки врахування цієї думки та про можливі наслідки будь-якого рішення (ст. 3). У справі, яка стосується дитини, судовий орган до ухвалення рішення (зокрема): а) визначає, чи має він достатньо інформації для ухвалення рішення у найвищих інтересах дитини ...; b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, ... надає дитині можливість висловити свою думку; c) приділяє належну увагу думці, висловленій дитиною (ст. 6).

Вище наведені норми міжнародного права в повній мірі знайшли своє відображення в ст. 45 ЦПК України.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1), і що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу або закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4).

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частиною першою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 02.12.2020 року у справі № 305/1707/18 звертає увагу на те, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки суди повинні, перш за все, брати до уваги інші критерії, зокрема: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі - обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та виходити із найкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору те, що:

-шлюб між сторонами даного спору було укладено 15.08.2017 року (том 1, а.с. 17);

-сторони по справі, ОСОБА_1 (громадянка України) та ОСОБА_10 (громадянин Турецької Республіки), є батьками малолітнього, ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні - у місті Пустомити Львівської області - і є громадянином України (том 1, а.с. 13);

-сторони до 16.04.2023 року разом з малолітнім сином проживали у Турецькій Республіці, однак 17.04.2023 року позивачка разом з малолітнім сином повернулася в Україну і з цього часу (станом на час апеляційного розгляду даної справи - вже 2 (два) роки) разом з ним проживає у місті Миколаєві Львівської області;

-23.07.2024 року рішенням Миколаївського районного суду Львівської області шлюб між сторонами було розірвано (том 2, а.с. 119-120).

Матеріалами справи також стверджується, що позивачка разом з сином проживають та є зареєстрованими у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 60,7 кв.м., співвласником якої (власником 3/4 її частин) є позивачка ОСОБА_1 (том 1, а.с. 19-25).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області (як органу опіки та піклування) від 01.08.2023 року № 126 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 » затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 з матір`ю ОСОБА_1 (том 1, а.с. 49-51).

Відповідно до довідки, виданої 26.06.2024 року директором Миколаївської ЗЗСО І-ІІІ ст. № 1 Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_4 зарахований до 1 класу Миколаївської ЗЗСО І-ІІІ ст. № 1 на 2024/25 навчальний рік.

Згідно з характеристиками, виданими Миколаївською міською радою Стрийського району Львівської області 28.06.2024 року, ОСОБА_1 працює на посаді практичного психолога та керівника гуртка з логопедії «Балакунчики » у Миколаївському будинку дитячої та юнацької творчості з 04.09.2023 року і зарекомендувала себе як відповідальна, сумлінна, кваліфікований працівник. За час її проживання у місті Миколаєві скарг від сусідів та жителів міста на неї не надходило.

Відповідно до довідки про доходи, виданої 01.07.2024 року централізованою бухгалтерією відділу освіти, молоді та спорту Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області за № 143, ОСОБА_1 за період з січня 2024 року по червень 2024 року отримала заробітну плату у розмірі 62 833,13 грн.

Відповідно до довідки від 26.06.2024 року, виданої директором Миколаївської ЗЗСО І-ІІІ ст. № 1 Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_4 зарахований до 1 класу Миколаївської ЗЗСО І-ІІІ ст. № 1 на 2024/25 навчальний рік.

Як вбачається з матеріалів справи (і що знайшло своє відображення у мотивувальній частині оскаржуваного рішення), в судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності педагога повідомив, що ходив на підготовчі заняття в Туреччині, на даний ходить в школу у місті Миколаєві Львівської області і у Туреччину повертатися не хоче.

В той же час, ні матеріали справи, ні доводи апеляційної скарги не містять даних про те, що мама (позивачка) не може створити дитині належних умов для її виховання та розвитку, або про те, що визначення місця проживання з мамою не буде відповідати інтересам дитини.

Сам факт запровадження на території України воєнного стану не може бути достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків, зокрема - з тим, який проживає за межами України.

Оскільки позивачка ОСОБА_9 разом з малолітнім сином сторін спору є громадянами України, де і постійно проживають з квітня 2023 року, то безспірним є те, що даний спір між сторонами підпадає під юрисдикцію судів України.

Відповідач ОСОБА_10 не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком, на підтвердження того, що у провадженні судів Турецької Республіки перебуває справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав або судових рішень, які знаходяться в законній силі, про повернення малолітнього сина в Турецьку Республіку, а тому доводи апеляційної інстанції з посиланням на те, що суддею Турецької Республіки «розглядається справа № … за зверненням ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про повернення дитини», також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення зустрічного позову - про визначення місця проживання малолітнього громадянина України, всупереч його волі та бажанню, в Турецькій Республіці) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 05 травня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.