ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 59 609,81 доларів США.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000786, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 49 427,00 доларів США зі сплатою чергових платежів в розмірі 515,59 доларів США, з кінцевим строком повернення до 24 вересня 2027 року та зі сплатою процентів за користування грошима у розмірі, встановленому договором.

Банк посилався на те, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 20 жовтня 2017 року ставить 88 272,36 доларів США, з яких: 29 815,94 доларів США залишок заборгованості за наданим кредитом; 9 664,92 доларів США залишок простроченої заборгованості; 25 181,13 доларів США залишок заборгованості за процентами; 25 125,07 доларів США залишок заборгованості за простроченими процентами; 26 451,39 доларів США пеня; 6 823,90 доларів США комісія.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кредитну заборгованість в розмірі 59 609,81 доларів США, з яких: 29 815,94 доларів США заборгованість за кредитом; 12 577,00 доларів США заборгованість за процентами; 14 036,17 доларів США пеня; 3 180,70 доларів США комісія.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGB00000786 від 25 вересня 2007 року, яка складається із: заборгованості за процентами 5 786,55 доларів США; комісії 1 193,50 доларів США; пені 1 916,03 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не дотримався встановленого частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а тому у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту. Водночас, з огляду на те, що відповідачка порушила умови договору щодо своєчасного внесення коштів на погашення заборгованості, наявні правові підстави для стягнення простроченої заборгованості станом на 28 листопада 2016 року. Розрахунок такої заборгованості відповідачкою не спростовано.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для дострокового стягнення на користь банку усієї суми кредитної заборгованості. Зазначив, що умовами кредитного договору (пункт 2.3.3) було передбачено порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, однак позивач не надав належних доказів виконання зазначених вимог, зокрема доказів отримання такої вимоги відповідачем. Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Долучені банком до апеляційної скарги копію виконавчого напису нотаріуса від 23 січня 2019 року та копію письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором від 25 вересня 2007 року суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги з огляду на порушення порядку подання цих доказів.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу у цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.

Постанова касаційного суду обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували преюдиційних обставин, встановлених у справі № 932/4685/21 неправильно застосували частину десяту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача заявленої банком суми заборгованості за кредитом, не перевірили розрахунок банку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 50 713,73 доларів США скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 22 грудня 2018 року банком була направлена відповідачці вимога про дострокове повернення кредиту, що стало підставою для зміни строку виконання кредитного зобов`язання та вчинення виконавчого напису від 23 січня 2019 року.

Направлення вимоги та розмір заборгованості були предметом дослідження у справі № 932/4685/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., приватний виконавець виконавчого округу м. Дніпро Сивокозов О.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позивач наголошував, що представник банку у судовому засіданні у суді першої інстанції повідомляв про наявність рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2022 року у справі № 932/4685/21, яким відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову ОСОБА_1 та у якому було встановлено, що вимога банку від 22 грудня 2018 року відповідає вимогам закону. Крім того, з огляду на те, що вимога банку була наявна на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення у цій справі, така вимога залишалася невиконаною, тому у суду не було правових підстав для відмови у задоволенні уточнених позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості станом на 07 грудня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими позивач обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідачка наголошувала на порушенні позивачем порядку дострокового стягнення заборгованості.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000786, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 49 427,00 доларів США на строк до 24 вересня 2027 року та зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця та обов`язкової єдиноразової комісії в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування в період сплати. Розмір періодичних платежів становить 515,59 доларів США.

Пунктом 2.3.3 вказаного договору визначено, що на власний розсуд банк має право, змінити умови договору: зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Згідно зі статтями 212, 611, 651 Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й проценти за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати зобов`язання за договором.

Пунктом 3.2 визначено, що згідно зі статтею 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань за кредитним договором, передбачених підпунктом 2.2.4 (позичальник зобов`язується здійснити погашення кредиту в порядку, сумах і строки, передбачені договором), 2.3.3, 7.1 цього договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному у пунктом 7.4 цього договору на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитним договором. Розраховані відповідно до цього пункту договору проценти сплачуються позичальником щомісяця у період сплати понад зазначену в пункті 7.1 суму щомісячного платежу за кредитним договором.

Пунктом 4.1 визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 3,00 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, але не менше 1 гривні.

Умовами пункту 7.4 визначено, що згідно зі статтею 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 2.2.4, 2.3.3, 7.1 цього договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 2,32 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості.

Позивачем на підтвердження розміру заборгованості надано розрахунок, відповідно до якого її розмір станом на 07 грудня 2018 року складає 59 609,81 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 29 815,94 доларів США; заборгованість за процентами 12 576,99 доларів США; комісія 3 180,70 доларів США; пеня 14 056,17 доларів США.

Розмір заборгованості станом на 28 листопада 2016 року було визначено судом: за процентами 5 786,55 доларів США; комісія 1 193,50 доларів США; пеня 1 916,03 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 50 713,73 доларів США, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не дотримався встановленого частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а тому у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті Закону у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право вимоги повернення споживчого кредиту, строк сплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави для висновку, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц.

Встановивши, що банк звернувся до суду з позовом у листопаді 2016 року, а матеріали справи не містять доказів щодо виконання останнім приписів Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній до 10 червня 2017 року та вимог пункту 2.3.3 кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для дострокового стягнення коштів за таким договором.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що у грудні 2022 року позивач збільшив позовні вимоги та визначив розмір заборгованості за кредитним договором в сумі 59 609,81 доларів США.

На вимогу суду надати пояснення щодо періоду нарахування заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» було зазначило, що наведений у збільшених позовних вимогах розрахунок заборгованості визначений станом на 07 грудня 2018 року, з урахуванням вчиненого виконавчого напису від 23 січня 2019 року, у якому зафіксовано такий розмір заборгованості.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2022 року у справі № 932/4685/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., приватний виконавець виконавчого округу м. Дніпро Сивокозов О.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене судове рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зазначено те, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства.

Разом з тим, судом при розгляді справи № 932/4685/21 встановлено, що вимога відправлена на адресу боржника 22 грудня 2018 року, а виконавчий напис вчинено 23 січня 2019 року, тобто після спливу 30-ти денного строку, що відповідає вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку». Доводи позивача про те, що іпотекодержателем грубо порушені вимоги Закону України «Про іпотеку», а також її права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Судом досліджена відповідна вимога, в якій міститься найменування боржника та його адреса, посилання на кредитний договір. Також вказана сума заборгованості, яку необхідно сплатити боржнику, та роз`яснено, що у разі несплати такої заборгованості банк матиме право протягом 30 днів з дня відправлення вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки. Така вимога, на думку суду, відповідає вимогам закону.

Копію виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 23 січня 2019 року, у якому визначено загальний розмір заборгованості за кредитним договором 59 609,81 доларів США, було надано до суду першої інстанції разом з поясненнями щодо розрахунку заборгованості, визначеного у збільшених позовних вимогах.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні обставини це обставини, встановлені рішенням суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 553/1501/15-ц, направлення відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував преюдиційних обставин, встановлених у справі № 932/4685/21, неправильно застосував частину десяту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача заявленої банком суми заборгованості за кредитом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки адвокат Шишкін В.М. посилався на те, що виконавчий напис від 23 січня 2019 року в суді першої інстанції не досліджувався та до матеріалів справи не залучався, такий доказ був доданий позивачем тільки до апеляційної скарги.

Однак, такі твердження представника відповідачки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, копію виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 23 січня 2019 року, у якому визначено загальний розмір заборгованості за кредитним договором 59 609,81 доларів США, було надано АТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції разом з поясненнями щодо розрахунку заборгованості, визначеного у збільшених позовних вимогах (а.с.24 т.2).

Крім того, згідно протоколу судового засідання від 22 січня 2024 року в суді першої інстанції представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунку заборгованості, який був наданий разом з письмовими поясненнями та виконавчим написом, та з яким ознайомився представник відповідачки адвокат Шишкін В.М. і не заперечував проти його долучення (а.с.35-36 т.2).

Тобто, виконавчий напис від 23 січня 2019 року був наданий позивачем до ухвалення судового рішення у справі.

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно протоколу судового засідання від 26 вересня 2023 року в суді першої інстанції представник позивача надавав пояснення, що був позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також в цьому судовому засіданні представник відповідачки адвокат Шишкін В.М. надав пояснення, що відповідачка визнає суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 29 815,94 доларів США (а.с.14-15 т.2).

Щодо фактичного розміру усієї кредитної заборгованості відповідачки за кредитним договором № DNHLGB00000786 від 25 вересня 2007 року колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Так, позивачем на підтвердження розміру заборгованості надано розрахунок, відповідно до якого її розмір станом на 07 грудня 2018 року, з урахуванням вчиненого 23 січня 2019 року виконавчого напису, складає 59 609,81 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 29 815,94 доларів США; заборгованість за процентами 12 576,99 доларів США; комісія 3 180,70 доларів США; пеня 14 056,17 доларів США.

Крім того, виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 07 грудня 2018 року підтверджується випискою по кредитному договору і такий доказ був досліджений судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачка ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами. Відповідач ОСОБА_1 не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», не довела відсутність заборгованості. Також, ОСОБА_1 клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини наявності кредитної заборгованості, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачкою ОСОБА_1 кредитних коштів, про що свідчать підпис у кредитному договорі, в якій між сторонами погоджено всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договором, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами та вчинення відповідачкою дій щодо часткового погашення заборгованості.

Розмір заборгованості станом на 28 листопада 2016 року було визначено судом першої інстанції: за процентами 5 786,55 доларів США; комісія 1 193,50 доларів США; пеня 1 916,03 доларів США.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому колегія суддів приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом дострокового стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором станом на 07 грудня 2018 року в розмірі 50 713,73 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 29 815,94 доларів США; заборгованості за процентами 6 790,45 доларів США; комісії 1 987,20 доларів США; пені 12 120,14 доларів США.

Колегія суддів зауважує, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року в частині стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 28 листопада 2016 року в розмірі 8 896,08 доларів США (за процентами 5 786,55 доларів США; комісією 1 193,50 доларів США; пенею 1 916,03 доларів США) не було предметом апеляційного перегляду згідно з доводами апеляційної скарги.

Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а тому перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що умовами укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору № DNHLGB00000786 від 25 вересня 2007 року визначено, що позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 24 вересня 2027 року. Останній платіж перед зверненням позивача до суду з позовом на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 було здійснено 26 жовтня 2016 року в розмірі 100,00 доларів США, що підтверджується наданими позивачем розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, а з позовом до суду банк звернувся 28 листопада 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Колегія суддів вважає помилковим твердження відповідача у заяві про застосування строку позовної давності про те, що в даному випадку строк починає відлік з моменту подання у листопаді 2017 року уточненої позовної заяви, де банк виключив із позовних вимог заборгованість за тілом кредиту, оскільки звернувшись у листопаді 2016 року до суду з позовом банк зазначав, що заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 10 травня 2016 року становить 43 125,11 доларів США, з яких: 35 267,94 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 5 660,04 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 828,00 доларів США заборгованість по комісії; 1 369,13 доларів США пеня. У позові банк зазначав, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а тому банк визначив до стягнення заборгованість в сумі 35 267,94 доларів США, що складається з тіла кредиту.

Неодноразове уточнення позовних вимог не свідчить про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Тому посилання відповідачки на пропуск строку позовної давності є безпідставним та наслідки пропуску строку позовної давності у спорі, що розглядається, не підлягають застосуванню.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 50 713,73 доларів США підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGB00000786 від 25 вересня 2007 року станом на 07 грудня 2018 року в розмірі 50 713,73 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 29 815,94 доларів США; заборгованості за процентами 6 790,45 доларів США; комісії 1 987,20 доларів США; пені 12 120,14 доларів США.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновки апеляційного суду щодо суті апеляційної скарги, на підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого банком за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 49 910,83 грн. (22 689,65 + 27 221,18).

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 50 713,73 доларів США скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGB00000786 від 25 вересня 2007 року станом на 07 грудня 2018 року в розмірі 50 713,73 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 29 815,94 доларів США; заборгованості за процентами 6 790,45 доларів США; комісії 1 987,20 доларів США; пені 12 120,14 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 49 910,83 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 29 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова