КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7160/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

у складі судді Янченка А. В.

від 05 листопада 2024 року

у цивільній справі № 757/24698/22-ц Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

третя особа на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Уманська Марина Афанасіївна

про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 році ОСОБА_2 звернулась в суд із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23.08.1974, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23.08.1974.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 01.07.2022.

Вказувала, що 10.12.2013 ОСОБА_3 набув право власності на садовий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , про що реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896.

Після смерті чоловіка позивачка звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових справ, де дізналася, що їх спільне майно - вищевказаний садовий будинок, за договором дарування від 10.01.2014 подаровано ОСОБА_3 відповідачці.

У п. 14 Договору дарування від 10.01.2014 передбачено, що відповідно до заяви ОСОБА_3 (дарувальника), останній в шлюбі не перебуває, садовий будинок, який є предметом договору, є його особистою приватною власністю, прав щодо нього у третіх осіб немає за ст. 57 Сімейного кодексу України.

Однак, на час укладення договору дарування від 10.01.2014 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , тобто при укладенні договору дарування не були дотриманні спеціальні правила, встановлені для відчуження спільного майна подружжя, а саме: письмова згода другого з подружжя на відчуження майна, яке передається в дар.

ОСОБА_3 приховав від позивачки, що він має намір подарувати нерухоме майно відповідачці та не запитав у позивачки згоди на відчуження майна шляхом дарування, чим порушив права позивачки.

Позивачка жодної згоди на укладення договору дарування садового будинку не надавала, не уповноважувала жодну особу на підписання самого договору або такої згоди.

Нотаріус при посвідчені договорів не переконався в тому, чи не порушують дані правочини права і охоронювані законом інтереси сторін за договором та третіх осіб, зокрема, право власності на дане нерухоме майно позивачки, не пересвідчилась чи перебуває ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, не пересвідчилась чи є письмова згода другого з подружжя, оформлена нотаріально, на відчуження нерухомого майна шляхом дарування.

Зазначала, право власності за відповідачкою зареєстровано 10.01.2014, номер запису про право власності № 4201464.

На підставі вище наведеного, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування садового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 10.01.2014 приватним нотаріусом КМНО Уманською М. А., зареєстрований в реєстрі за № 38 та стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір дарування садового будинку, що посвідчений 10.01.2014 приватним нотаріусом КМНО Уманською М. А., зареєстрований в реєстрі за № 38.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вказувала про те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що задоволення цього позову не призведе до жодного захисту начебто порушених прав позивачки. Вказувала, що відповідно до відомостей з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення, садовий будинок, що є предметом договору дарування, був відчужений відповідачем у 2019 році. Аналогічна інформація вбачалась із документів, доданих до відзиву на позовну заяву. На вказану обставину неодноразово в судовому засіданні також вказував представник відповідачки - адвокат Сімутін Р. В., а тому відповідачка жодним чином не могла поновити ймовірно порушені права позивачки. Вважає, що позивач при зверненні до суду обрала неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зазначала, що висновок суду про те, що спірний садовий будинок є спільної сумісною власністю подружжя, є невірним, оскільки починаючи з 2012 і впродовж наступних 11 років ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жили окремо і в шлюбних відносинах фактично не перебували. Оскільки садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований ОСОБА_3 вже в 2013 році, тобто під час окремого його проживання з позивачкою у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, цей будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Звертала увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачка, пропустила строк позовної давності. У поданому відзиві відповідачка ОСОБА_1 у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦПК України зробила заяву про пропуск позовної давності.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Сторони в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Представник позивача, адвокат Кучерук Т. М. не скористався можливістю участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що забезпечена апеляційним судом за його клопотанням ухвалою від 01.04.2025.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23.08.1974, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23 серпня 1974 року (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 01.07.2022 (а.с. 14).

ОСОБА_3 набув право власності на садовий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896, виданий реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, 10.12.2013 (а.с. 69, том 1).

За договором дарування від 10.01.2014, зареєстрованого у реєстрі за № 38, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 садовий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 14282896, виданий реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10.12.2013 (а.с. 16-19, том 1).

Пунктом 1.3 вказаного Договору передбачено, що садовий будинок, що дарується, розташований на земельній ділянці площею 0,095 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:5024, цільове призначення для ведення садівництва.

У п. 14 Договору дарування від 10.01.2014 передбачено, що відповідно до заяви ОСОБА_3 (дарувальника), останній в шлюбі не перебуває, садовий будинок, який є предметом договору, є його особистою приватною власністю, прав щодо нього у третіх осіб немає за ст. 57 Сімейного кодексу України.

Право власності за відповідачкою зареєстровано 10.01.2014, номер запису про право власності 4201464.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний садовий будинок набутий померлим чоловіком позивачки за час шлюбу з нею. Вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірного садового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_3 підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно останньому, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні. Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22.06.2021 у у справі № 334/3161/17 (п. 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (п. 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (п. 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (п. 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (п. 86)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

За обставинами даної справи, мета позивачки спрямована на відновлення прав щодо нерухомого майна, співвласником якого вона себе вважає.

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22.09.2020 у справі № 127/18934/18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Частинами 1 і 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону у разі недійсності правочину.

Проте вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім цього, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину (станом на час вирішення відповідного питання) перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Якщо ж набуте на підставі недійсного правочину майно у подальшому знову відчужувалося, належним способом захисту є вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був приватизованим одноособово ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обмежень, індексний номер 8565845 від 02.12.2013 (а.с. 71 зворот, том 1).

У подальшому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на садовий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу 10.01.2014.

Водночас інформація із реєстру свідчить, що право власності ОСОБА_1 припинено 13.09.2019 (а. с. 25, 71, том 1), підстава внесення запису - договір дарування садового будинку від 13.09.2019, власник - ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції наведеним доказам належної оцінки не надав, обставин що мають значення для правильного вирішення справи не встановив.

Зважаючи на те, що майно, власником якого себе вважає позивач, не перебуває в тієї сторони договору дарування, якій воно було передано - ОСОБА_1 , адже останньою буловідчужене, обраний позивачкою спосіб захисту не є належним, оскільки не призведе до поновлення прав позивача, які вона вважає порушеними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження, й у зв`язку із неповнотою встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 488 грн 60 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 488 грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 квітня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко