ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 752/6717/20

провадження № 61-11194св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 ,

третя особа ? приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих Олександр Олександрович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності та витребування з незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що 16 вересня 2011 року між ним як позичальником та ПАТ «АСТРА БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», як кредитором укладено кредитний договір № 56901, за яким він отримав кредит у розмірі 30 871,00 грн зі сплатою 16,9 % річних за користування кредитом строком до 16 вересня 2021 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, цього ж ня сторони уклали іпотечний договір від 16 вересня 2011 року, відповідно до умов якого він передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Покладені на нього зобов`язання за кредитним договором він виконував належним чином.

04 лютого 2020 року ПАТ «Дельта Банк» відступило своє право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Мегаінвест Сервіс», проте його не було повідомлено про відступлення права вимоги на користь іншої особи.

19 березня 2020 року з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 14 лютого 2020 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на його квартиру незаконно зареєстровано за ОСОБА_2 .

Вважає, що відчуження квартири відбулось всупереч його волі та з порушенням законодавства, оскільки він не прострочив жодного платежу за кредитним договором, відтак прострочена заборгованість відсутня, тоді як навпаки ним сплачено навіть більше, ніж передбачено договором. У свою чергу новий кредитор - ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не повідомило його про заміну кредитора, не надало реквізитів про виконання зобов`язань за кредитним договором, не надсилало повідомлення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру, не погодило з ним ціну продажу квартири та не надіслано звіту про продаж предмета іпотеки та розподілу коштів.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 лютого 2020 року, укладений між ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О. О.;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 000, реєстраційний номер майна: 34395672, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О. О. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого вказаним приватним нотаріусом, з поновленням реєстрації права власності за ОСОБА_1 ;

припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ;

стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Дельта Банк» дотримано вимоги умови договору іпотеку щодо належного повідомлення іпотекодавця про усунення порушень, про що зазначено в пункті 4 договору купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець не менше ніж за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця, що підтверджується трекінгом № 195, який вручено іпотекодавцю.

ОСОБА_1 порушив умови договору, а саме з 16 вересня 2014 року відсутні страхові платежі, документи, що підтверджують виконання позивачем зобов`язань (сплати) щорічних чи квартальних страхових платежів за договорами страхування, щодо страхування ризиків відносно предмету іпотеки. У порушення пункту 2.6. договору іпотеки позивач зареєстрував в квартирі, що перебуває в іпотеці, ОСОБА_3 з 30 вересня 2016 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 березня 2019 року. В матеріалах справи відсутні докази надання кредитором дозволу позивачу на реєстрацію вказаних осіб. Також позивач не підтвердив виконання зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати платежів, передбачених кредитними договором, зокрема тіла та відсотків за кредитом. Таким чином доказів належного виконання умов кредитного та іпотечного договорів позивач не надав.

ТОВ «Мегаінвест Сервіс» на законних підставах отримало право вимоги за кредитним та іпотечним договорами щодо позичальника ОСОБА_1 , з урахуванням виконання ПАТ «Дельта Банк» вимоги про направлення повідомлення іпотекодавцю про порушення, усунення порушень та про наслідки невиконання зазначених порушень. Отже, при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу від 14 лютого 2020 року ТОВ «Мегаінвест Сервіс» мало право на відчуження квартири, переданої в іпотеку, порушень вимог законодавства при укладенні цього договору судом не встановлено.

Короткий зміст постанови та додаткової постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 12, виданий 14 лютого 2020 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О. О.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О. О. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого вказаним приватним нотаріусом, з поновленням реєстрації права власності за ОСОБА_1 ;

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

Стягнуто з ТОВ «Мегаінвест Сервіс» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 2 182,60 грн судового збору.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнено пропорційно з ТОВ «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правильним є висновок суду першої інстанції про порушення позивачем пункту 3.3.6 умов кредитного договору в частині зобов`язання ним застрахувати предмет іпотеки, оскільки ним не надано доказів про здійснення, передбаченого договором, страхування.У зв`язку з цим іпотекодержатель набув право заявити вимогу про дострокове погашення залишку кредиту. В подальшому, виключно у разі, якщо така вимога у встановленому порядку та строки виконана не буде, іпотекодаржатель міг розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до пункту 5.5 договору іпотеки.

За змістом положень статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору, реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним процедури направлення відповідної вимоги боржнику/іпотекодавцю. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого порядку на офіційну адресу боржника/іпотекодавця. Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 повідомлення від іпотекодержателя про дострокове погашення заборгованості, відтак колегія суддів апеляційного суду не може вважати, що ОСОБА_1 було належним чином повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про порушення іподекодержателем визначеної законом процедури.

Помилковими є обґрунтування заперечень відповідача щодо відсутності у іпотекодаржателя обов`язку дотримання передбаченої частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедури у зв`язку з наявністю ситуації, врегульованої частини третьої статті 35 Закону України «Про іпотеку». ТОВ «Мегаінвест Сервіс» посилаючись на існування небезпеки, оскільки спірне майно не було застраховано, не врахувало, що положення частини третьої статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає обов`язок іпотекодержателя довести наявність ризику знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. При цьому такий ризик має бути не гіпотетичним, а реальним, що має бути підтверджене відповідними доказами, чого здійснено не було. Саме по собі посилання відповідача на те, що предмет іпотеки не був застрахований жодним чином не свідчить про реальність ризику для іпотечного майна.

Таким чином, іподекодержателем було порушено процедуру звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, а відтак іпотекодавець не набував права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу спірної квартири іншій особі, у зв`язку з чим оспорюваний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним. Тому задоволенню підлягають також і вимоги про припинення права власності покупця на квартиру та витребування її на користь належного власника, оскільки вони набуті на підставі договору, який суд визнав недійсними, а недійсність правочину не створює юридичних наслідків.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що у апеляційній скарзі позивач заявив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які витрати очікує понести у зв`язку із розглядом справи в апеляційному суді, і зазначив, що документи, на підтвердження понесених витрат, надасть окремо. Заяву про ухвалення додаткового рішення позивач подав до апеляційного суду вчасно. Відповідачами не було надано до суду клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відтак не було доведено неналежність заявлених витрат на правову (правничу) допомогу позивача чи їх неспівмірність. За таких умов у суду відсутні підстави для неприйняття заявленого позивачем загального розміру витрат на правничу допомогу при апеляційному перегляді справи.

Аргументи учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі також зазначає, що очікує понести витрати на правову допомогу у суді касаційної інстанції на суму 50 000,00 грн, докази про що будуть поданні протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд належним чином не повідомляв її про час та місце розгляду справи, призначений на 04 травня 2023 року, 08 червня 2023 року, 20 липня 2023 року. Про ухвалення 20 липня 2023 року апеляційним судом рішення вона дізналась від іншого учасника справи. У зв`язку з такими порушеннями вона фактично була позбавлена права на захист.

Апеляційний суд не врахував, що новий кредитор ТОВ «Мегаінвест Сервіс» керувався повідомленням, яке було надіслано первісним кредитором ? ПАТ «Дельта Банк», оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих права. При цьому неотримання іпотекодавцем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою визнавати укладений правочин недійсним, а є підставою для відшкодування збитків.

З матеріалів кредитної справи та долученого розрахунку заборгованості наданої банком чітко вбачається, що АТ «Дельта Банк» неодноразово надсилало позивачу вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки, щодо страхування ризиків, тоді як позивач грубо порушував умови кредитного договору, зокрема: не погашав кредит у визначеному договором порядку; не застрахував майно, що передано в іпотеку; не повідомляв протягом п`яти днів кредитора про зміну фактичного місця проживання, зміну місця роботи і заробітної плати, виїзд за межі проживання на термін більше трьох тижнів. Наведене підтверджується доданими до позовної заяви довідками про участь позивача в антитерористичній операції. Крім того, без жодного погодження та дозволу кредитора у квартирі, що є предметом іпотеки, було зареєстровано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому позивач не надав доказів належного виконання умов кредитного та іпотечного договорів, навіть в частині страхування предмета іпотеки та здійснення своєчасних сплат за кредитом.

Добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача. Водночас доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Саме у спосіб подання заяв про злочини, постійних скарг до правоохоронних органів та після 24 лютого 2022 року боржники разом з позивачем регулярно звертаються до офісу Генеральної прокуратури з метою уникнення належного виконання кредитних зобов`язань. Жодним рішення/вироком не доведено, що вона та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» звинувачені в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Мегаінвест Сервіс» про підтримання касаційної скарги, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Клопотання мотивовано тим, що касаційна скарга є обґрунтованою та доведеною.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якій просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Зазначає, що в суді касаційної інстанції витрати на правничу допомогу, понесені ним, становитимуть 30 000,00 грн, докази про що надасть окремою заявою.

Відзив мотивовано тим, що наразі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_5 (керівник ТОВ «Мегаінвест Сервіс») та ОСОБА_2 (близька родичка директора цієї компанії) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України. Тобто відповідачі протиправно заволоділи не тільки його нерухомим майном, а й багатьох інших осіб.

Законом та іпотечним договорами передбачений пріоритет сторони кредитного договору, іпотекодавця перед іншими особами на набуття права власності на нерухоме майно, однак таке його право було грубо порушено. 04 лютого 2020 року ТОВ «Мегаінвест Сервіс» набуло право вимоги кредитора, а вже через 10 днів право власності на квартиру набула ОСОБА_2 . При цьому він не мав заборгованості перед банком, не вчиняв жодних негативних дій, які б могли порушити право іпотекодержателя, не існувало жодного ризику щодо користування майна. Наведене свідчить, що фінансова компанія не мала наміру бути учасником договірних відносин з ним від самого початку.

Апеляційний суд правильно вважав, що іпотекодержателем було порушено процедуру звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку. Тому іпотекодавець не набував права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу спірної квартира іншій особі, відтак такий правочин підлягає визнанню недійсним. Суд врахував, що повідомлення є недостовірним доказом повідомлення іпотекодавця про порушення умов кредитного договору, адже не містить умов, які дають підстави для звернення стягнення на заставне майно, як це передбачено пунктом 4.1 іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Копія вимоги не містить обґрунтування щодо наявної заборгованості, її розміру, період, вимогу/необхідність її сплатити, номер рахунку тощо. Також копія вимоги не містить бланка та печатки банку, вихідного номера реєстрації документа, прізвища та посади особи, що її підписувала, тоді як міститься підпис невідомої особи «уповноваженої особи ПАТ «Дельта Банк»». При цьому повідомлення надане ТОВ «Мегаінвест Сервіс» у вигляді копії з копії, отриманої з Державного нотаріального архіву.

Державна реєстрація права власності, здійснена на підставі оспорюваного договору без дотримання Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки для її проведення не було надано всіх необхідних документів.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року, у якій просила оскаржену постанову скасувати та відмовити у заяві позивача про компенсацію судових витрат на правничу допомогу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що її взагалі не було повідомлено про подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення та призначення справи до судового розгляду. Не відповідає дійсності вказівка апеляційного суду в оскарженій додатковій постанові про те, що відповідачі та третя особа про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подали, оскільки жодного процесуального документа на її адресу ні позивач, ні апеляційний суд не направляв.

Заява щодо компенсації витрат подана через 8 днів після ухвалення основної постанови, яка вже була оскаржена до суду касаційної інстанції та 15 вересня 2023 року Верховним Судом вже було витребувано матеріли справи. Представник позивача не зазначив жодних причин неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених витрат, до закінчення судових дебатів, а тому вказана заява не підлягала задоволенню.

До заяви про ухвалення додаткового рішення було додано, крім іншого, докази надіслання вказаної заяви на електронні адреси сторін, проте третій особі на жодну адресу не було надіслано відповідної заяви.

Позивачем не надано суду детального опису робіт, витраченого часу, обсягу наданих послуг та вартість за кожну надану послугу. При визначенні суми відшкодування адвокатських витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У січні 2024 року до Верховного Суду надійшло клопотання ТОВ «Мегаінвест Сервіс» про підтримання касаційної скарги, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Клопотання мотивовано тим, що касаційна скарга є обґрунтованою та доведеною.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року у справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року відмовлено.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (апеляційний суд в оскарженому судовому рішенні порушив норми процесуального права ? пункт 5 частини першої статті 411, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17; у постановах Верховного Суду: від 02 липня 2020 року у справі № 761/21540/16-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 459/3382/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 442/4416/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 756/12284/14).

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2024 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року.Заяву ОСОБА_2 про зупинення виконання додаткової постанови задоволено частково. Зупинено виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21, від 25 лютого 2021 року у справі № 906/977/19, від 01 вересня 2022 року у справі № 759/13013/14-ц, від 16 січня 2023 року у справі № 640/23065/14, від 02 лютого 2023 року у справі № 466/1403/20, від 27 березня 2023 року у справі № 756/820/20, від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18, від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18).

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 16 вересня 2011 року між ОСОБА_1 як позичальником та ПАТ «Астра Банк» як кредитором було укладено кредитний договір № 56901, пунктом 1.1. якого передбачено, що кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності і цільового характеру використання у кредит у розмірі 302 871,00 грн. Строк користування кредитом - з «16» вересня 2011 року по «16» вересня 2021 року (включно). Позичальник повертає кредит кредитору згідно з графіку погашення кредиту, викладеному в додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 2 кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на оплату за нерухоме майно (надалі майно): однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 31,7 кв.м.

Відповідно до п. 1.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує процентна винагорода: щомісячно ? в розмірі 16,9 % річних за користування кредитом, яка нараховується та сплачується у валюті кредиту, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за цим договором. Одноразово - за надання кредиту в розмірі 1,5 % від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.1. цього договору, а саме 5 245,000 грн на рахунок № НОМЕР_1 у АТ АСТРА БАНК, МФО 380548.

Умовами кредитного договору передбачено, що протягом п`яти робочих днів боржник зобов`язаний повідомляти кредитора про настання таких обставин: зміна фактичного місця проживання або місця прописки (реєстрації), зміна місця роботи, посади або заробітної плати, зміна номерів контактних телефонів, прізвища та/або імені, одруження або розлучення, народження або усиновлення дітей, виїзд за межі місця проживання на термін більше трьох тижнів, а також інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують (пункт 3.3.11. кредитного договору).

Відповідно до п. 3.3.6. кредитного договору боржник повинен застрахувати майно, що буде передано в іпотеку, в повному обсязі в страховій компанії ТДВ «Страхова Компанія «АКСОР» страхування майна від настання збитків здійснюється згідно ризиків, вказаних в пункті 1.3.2.1. цього договору. Строк дії договору страхування повинен дорівнювати строку дії цього договору плюс 90 днів. Періодичність поновлення страхування повинна бути узгоджена з банком.

Позичальник зобов`язаний застрахувати від настання нещасного випадку шляхом укладання договору комплексного добровільного страхування позичальника від нещасних випадків та відповідальності позичальника непогашення кредиту. Страхування позичальника від нещасного випадку здійснюється на строк не менше строку дії цього договору в страховій компанії ТДВ «Страхова Компанія «АКСОР» код за (п. 3.3.7. кредитного договору).

Строк виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором до 16 вересня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитний договором, між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 16 вересня 2011 року, відповідно до умов якого іпотекодавець зобов`язаний: повернути іпотекодержателю до 16 вересня 2011 року включно (а в разі пролонгації кредитного договору - в строк, визначений відповідним договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору) фактично отримані у відповідності до умов кредитного договору кредитні кошти у розмірі 302 871,00 грн, причому 16 вересня 2021 року (а в разі пролонгації дії кредитного договору - термін, визначений відповідним договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору) вважається граничним терміном повернення кредитних коштів. У відповідності до Закону України «Про іпотеку» та інших нормативно-правових актів України, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором належний йому на праві власності об`єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пункту 2.10. іпотечного договору сторони встановлюють, що іпотекодержавтель може відступити права за цим договором третій особі без отримання згоди іпотекодержателя. Іпотекодержатель у такому випадку зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити іпотекодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до положень п. 3.1 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмету іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт з наступним обов`язком іпотекодавця відшкодувати витрати іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 3.4. іпотечного договору обов`язок страхування предмета іпотеки від всіх видів ризиків (в тому числі від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування) у страхових компаніях, які акредитовані Іпотекодержателем, покладено на Іпотекодавця.

Пунктом 2.6. договору іпотеки встановлено, що іпотекодавець також гарантує, що у квартирі, яка є предметом іпотеки не мешкають малолітні та неповнолітні діти і гарантує, що на час находження квартири в іпотеці малолітні та неповнолітні діти не будуть мешкати та не будуть зареєстровані.

ОСОБА_1 в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрував наступних осіб: ОСОБА_3 , з 30 вересня 2016 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 березня 2019 року.

Пунктом 5.7. іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки у разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі - покупцеві та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 України «Про іпотеку» та у будь-який спосіб.

08 червня 2014 року іпотекодержатель був змінений з ПАТ «Астра Банк» на ПАТ «Дельта Банк».

03 березня 2015 року на підставі постанови правління НБУ про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку.

Відповідно до постанови правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

З листа ПАТ «Дельта Банк» № 27/87 від 08 січня 2020 року відомо, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» здійснюється реалізація майна, в тому числі й права вимоги за кредитним договором, укладеним ОСОБА_1 . Зазначено, що заборгованість за кредитним договором № 56901 від 16 вересня 2011 року складає 84 031,77 грн. Вирішено, що право вимоги за кредитним договором № 56901 виставлено для індивідуального продажу на відритих торгах (аукціоні). Початкова (стартова) ціна лоту - 84 031,77 грн (розмір тіла кредиту та процентів строкових).

04 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» укладено договір № 2148/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» відступило своє право вимоги до позивача за кредитним договором № 56901 від 16 вересня 2011 року та іпотечним договором від 16 вересня 2011 року ТОВ «Мегаінвест Сервіс»

Листом ПАТ «Дельта Банк» від 24 березня 2020 року за №1140, надісланого на адвокатський запит ОСОБА_6 , повідомлено, що на підставі договору № 2148/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 04 лютого 2020 року АТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Мегаінвест Сервіс» право вимоги за кредитним договором № 56901 від 16 вересня 2011 року, укладеним з ОСОБА_1 . Станом на 03 лютого 2020 року заборгованість ОСОБА_1 становила 68 296,77 грн (тіло кредиту). Аукціон з продажу права вимоги за кредитним договором від 16 вересня 2011 року відбувся 27 січня 2020 року, лот № GL3N015952.

14 лютого 2020 року між ТОВ «Мегаінвест Сервіс» як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець, діючи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», продав, а покупець купив наступне нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею - 31,70 кв.м., житловою площею - 18,40 кв.м.

В п. 4 договору купівлі - продажу вказано, що ПАТ «Дельта Банк» направляв на поштову адресу позивача «вимогу - повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання», продавець не менше ніж за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця, що підтверджується трекінгом № 195, що вручено іпотекодавцю.

Позиція Верховного Суду

Щодо доводів касаційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи 04 травня 2023 року, 08 червня 2023 року та 20 липня 2023 року апеляційним судом

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

ухвалами Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04 травня 2023 року (т. 5, а. с. 123-127);

21 березня 2023 року ОСОБА_2 отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та судову повістку-повідомлення про призначення розгляду справи на 04 травня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення АТ «Укрпошта» № 375 (т. 5, а. с. 133);

04 травня 2023 року в судовому засіданні оголошено перерву до 11:30 год. 08 червня 2023 року (т. 5, а. с. 178). Поштове відправлення разом із судовою повісткою-повідомленням, яке надіслано ОСОБА_2 , повернуто адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 5, а. с. 219-220 т. 5);

поряд з цим, 03 червня 2023 року адвокат ТОВ «Мегаінвест Сервіс» - Шеремет М. О. та ОСОБА_2 спільно подали клопотання про долучення письмових доказів (т. 5, а. с. 190-191);

08 червня 2023 року в судовому засіданні Київського апеляційного суду оголошено перерву до 10:15 год. 20 липня 2023 року (т. 5, а. с. 212-213). Поштове відправлення разом із судовою повісткою-повідомленням, яке надіслано ОСОБА_2 , вона отримала 15 червня 2023 року (т. 5, а. с. 221);

18 липня 2023 року адвокат ТОВ «Мегаінвест Сервіс» - Шеремет М. О. та ОСОБА_2 спільно подали клопотання про долучення письмових доказів (т. 5, а. с. 231);

додатково апеляційний суд розміщував оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яким учасники справи повідомлялися про час та місце розгляду справи 04 травня 2023 року, 08 червня 2023 року та 20 липня 2023 року, (т. 5, а. с. 131-132? 189-189-а, 225-226).

За наведених обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про неналежне повідомлення апеляційним судом її про час та місце розгляду справи є необґрунтованими, про розгляд справи ОСОБА_2 була повідомлена та користувалась наданими їй процесуальними правами, що спростовує доводи про позбавлення її апеляційним судом права на судовий захист.

Щодо вирішення справи по суті

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки (стаття 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку», тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 38 цього Закону врегульовано право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

У частинах першій, п`ятій, десятій статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Таким чином, стаття 38 Закону України «Про іпотеку» визначає право іпотекодержателя за певних умов укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, але не передбачає в цьому випадку набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:

«умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Таким чином, у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:

«102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

104. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі

№ 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

109. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

110. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

111. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майновідомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21).

Функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки також сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У пункті 9.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справа № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вказано, що «для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві. Тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні зазначених вимог є правильними, але з інших мотивів, ніж ті, що навели суди».

Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на майно належного власника (позивача) і саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) (пункти 124-126).

Тому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майназ чужого незаконного володіння (якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах), інші вимоги власника є неналежними.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

У справі, що переглядається:

суди не врахували, що коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Тому при пред?явленні вимоги про витребування майназ чужого незаконного володіння, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, проведеної на підставі такого договору, припинення права власності за набувачем є неналежними (неефективними) способами захисту. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог, однак помилився щодо мотивів такого рішення, оскільки зазначені вимоги за обставин цієї справи та змісту позову є неналежними способами захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові;

суди зробили висновок, що позивач порушив вимоги пункту 3.3.6 умов іпотечного договору щодо покладеного на нього обов`язку застрахувати предмет іпотеки, оскільки ним не надано доказів про здійснення передбаченого договором страхування.Суд першої інстанції також вказав, що у порушення пункту 2.6. договору іпотеки позивач зареєстрував в квартирі, що перебуває в іпотеці, ОСОБА_3 з 30 вересня 2016 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 березня 2019 року за відсутності в матеріалах справи доказів надання кредитором дозволу позивачу на реєстрацію вказаних осіб, позивач не підтвердив виконання зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати платежів, передбачених кредитними договором, зокрема тіла та відсотків за кредитом;

проте позивач однією з підстав позову зазначав, що він виконував свої зобов`язання по кредитному договору належним чином. Суди не звернули уваги, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, а у разі порушення іпотекодавцем інших обов`язків, встановлених іпотечним договором, - іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки за умови невиконання вимоги щодо дострокового виконання основного зобов`язання. Суди не встановили обставин у зв?язку з порушення яких саме зобов`язань позивача іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки, зокрема змісту порушеного основного зобов`язання або вимоги іпотекодержателя щодо дострокового виконання основного зобов`язання у зв?язку з порушенням позивачем інших обов`язків, встановлених іпотечним договором;

апеляційний суд правильно виходив із того, що можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки слід пов`язувати з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, свій висновок про те, що матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 повідомлень від іпотекодержателя про дострокове погашення заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки належним чином не мотивував, висновки суду першої інстанції про виконання попереднім кредитором - ПАТ «Дельта Банк» вимоги про направлення повідомлення іпотекодавцю про порушення, усунення порушень та про наслідки невиконання зазначених порушень не спростував. При цьому суди не надали оцінки і доводам позивача щодо належності та достовірності наявних у матеріалах справиповідомлення про вручення поштового відправлення позивачу зі штрих-кодом ПАТ «Укрпошта» № 195 та вимоги уповноваженої особи ПАТ «Дельта Банк» про усунення порушення основного зобов`язання від 04 червня 2019 року (т. 3, а. с. 54), що ТОВ «Мегаінвест Сервіс» оригіналів вказаних документів не надало. Суди не врахували, що відповідно до постанови правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 АТ «Дельта Банк» перебував в процедурі ліквідації, а повноваження управління банком здійснювалось уповноваженими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (на час звернення стягнення на спірне майно - ОСОБА_7 ). Суди не з?ясували чи вчинялися банком дії щодо звернення стягнення на майно позивача, оскільки наявні у справі листи уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію банка Кадирова В. В. такоїінформації не містять.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Тому судові рішення в частині вирішення вимоги про витребування майназ чужого незаконного володіння ОСОБА_2 слід скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо оскарження додаткової постанови апеляційної суду

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що «додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового скасування постанови Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року у цій справі, то додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року також слід скасувати. У зв?язку з цим доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо її перегляду по суті касаційний суд не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду та рішення суду першої інстанції ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, додаткову постанову апеляційного суду та постанову апеляційного суду, а також рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати, направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності на нерухоме майно змінити в мотивувальній частині.

Тому Верховний Суд не поновлює виконання вказаної додаткової постанови, зупинене ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, додаткову постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року скасувати.

Справу № 752/6717/20 в зазначеній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності на нерухоме майно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року в скасованій частині, постанова Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року та додаткова постанова Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І Пархоменко