Провадження № 22-ц/812/648/25 Суддя першої інстанції Іщенко Х.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 478/190/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2025 року, повне судове рішення складено 28 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Іщенко Х.В., в залі судового засідання в с-ще Казанка, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив:

-зобов`язати ОСОБА_1 повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0.47 га з кадастровим номером :04:000:0030, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, позивачу, привівши її у придатний для використання стан, шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки

26 лютого 2025 року від ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_2 зазначав, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0030, яка дісталась йому у спадщину. Суміжним землекористувачем вказаної земельної ділянки з є відповідач ОСОБА_1 .

Восени 2024 року йому зі слів сусідів та суміжників спірної земельної ділянки стало відомо, що ОСОБА_1 самовільно, без його повідомлення, змінив межі його земельної ділянки шляхом знищення його межових знаків та встановлення своїх межових знаків, а саме 20 вересня 2024 року без його участі було проведено визначення поворотних точок меж земельної ділянки (встановлення/відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яке було проведено фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , яке він вважає незаконними, оскільки вказані дії суперечать діючому законодавству.

Самовільне перенесенням меж земельних ділянок фактично призвело до її зменшення на 8 м що відповідає 0,47 га належної йому на праві власності земельної ділянки.

Тобто з боку ОСОБА_1 має місце самовільне зайняття частини належної йому земельної ділянки.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив до вирішення справи по суті заборонити ОСОБА_1 користуватися частиною належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0030, площею 0,47 га, та заборонити вчиняти будь-які інші дії на ній, а також встановлювати ґрунтову дорогу на цій земельній ділянці.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2025 року в задоволенні клопотання відмовлено повністю.

Ухвала суду мотивована тим, що з доданих до заяви матеріалів не вбачається успадкування земельної ділянки заявником ОСОБА_2 , без будь-яких доказів наведених в заяві щодо перебування спірної земельної ділянки у власності заявника (витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно), оскільки згідно наданого до заяви правовстановлюючого документу - державного акту на право власності на землю, власником земельної ділянки є ОСОБА_4 . Вказане позбавляє суд можливості встановити факт виникнення спору між сторонами.

При цьому, в заяві не наведено жодних обставин щодо необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову через наявну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Запропонований заявником спосіб забезпечення позову у вигляді заборони користуватись земельними ділянками, означає заборону здійснювати господарські роботи, тобто є таким, що перешкоджатиме господарській діяльності.

Вид забезпечення позову, про застосування якого просить заявник, а саме заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, пов`язані з обробітком та іншим способом використання на спірній частині земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0030 є неспівмірним із заявленими вимогами, оскільки заборона вчиняти зазначені дії не відповідає меті інституту забезпечення позову і не пов`язана з гарантіями забезпечення виконання в майбутньому рішення суду саме у цьому спорі.

Вимоги, викладені в заяві, в частині заборони вчиняти дії щодо спірної земельної ділянки (використовувати за цільовим призначенням), фактично не можуть бути виконанні у разі задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки відсутні відомості, необхідні для її забезпечення, а саме: не зазначено точне місце розташування спірної земельної ділянки, відсутній її детальний опис із зазначенням кількості і видів посівів, проведених сільськогосподарських робіт, прокладання польової (ґрунтової дороги), що унеможливлює вирішення питання щодо співмірності таких видів забезпечення позову, як накладання заборони вчиняти дії, із заявленими позовними вимогами, не доведена площа частини спірної земельної ділянки яка підпадає під забороні заходи.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції взагалі не було взято до уваги основний позов, в межах якого було подано заяву про забезпечення позову, також суд не ознайомився з матеріалами справи та додатками до позову.

Предметом позову є частина земельної ділянки, яка належить позивачу, а не земельної ділянки, яка належить відповідачу та заборону обробітку та використання спірної земельної ділянки, як невірно зазначено в ухвалі Казанківського районного суду Миколаївської області.

Також позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо не наведення ним підстав щодо необхідності такого заходу забезпечення позову, щодо того, що забезпечення позову перешкоджатиме господарській діяльності та щодо не співмірності забезпечення позову з заявленими позовними вимогами.

Крім того, позивачем в позовній заяві та в заяві про забезпечення позову було неодноразово зазначено про місце розташування його земельної ділянки та були додані правовстановлюючі документи з зазначенням місця знаходження земельної ділянки.

Також до позову та заяви про забезпечення позову додано докази, які мають відомості прокладення польової (ґрунтової) дороги та копії всіх правовстановлюючих документів з приводу успадкування земельної ділянки.

Крім того судом першої інстанції не взято до уваги законодавче обґрунтування щодо забезпечення позову.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

Позивач в судове засідання не з`явився, на електронну адресу Миколаївського апеляційного суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивач зазначає, що предметом дослідження у межах спірних правовідносин є захист його прав власника земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0030 щодо користування цією земельною ділянкою, оскільки відповідач безпідставно користується частиною його земельної ділянки. На думку позивача, у разі вирішення спору на його користь, відновлення порушеного права, яке полягає у вільному користуванні земельною ділянкою, що засівається під сільськогосподарськими культурами, невжиття таких заходів істотно ускладнить або унеможливить взагалі здійснення ним господарської діяльності, а поновлення порушених прав буде тривалим.

Вказує, що наведені обставини дають підстави для висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в цивільній справі, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та наведені в обґрунтування для вжиття відповідних заходів підстави в їх сукупності, провівши аналіз положень чинного законодавства України, що регулює порядок забезпечення позову, суд зазначає таке.

За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21.

Згідно зі статтями 12, 76-80, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судочинство у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 89 ЦПК України).

При розгляді заяви про забезпечення позову суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Вирішуючи подану заяву про забезпечення позову, суд виходив із того, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Суд зазначає, що правомірність та оцінка дій ОСОБА_1 щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки позивача підлягає з`ясуванню під час розгляду справи по суті щодо саме самовільного зайняття та буде надана судом за результатами розгляду справи по суті.

При вирішенні заяви позивача про забезпечення позову суд зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням цивільного судочинства.

Застосування судом заходів забезпечення позову, про які просить позивач, без з`ясування фактичних обставин справи, означатиме надання судом передчасних правових оцінок по суті пред`явленого позову і ототожнюватиметься з фактичним задоволенням позову.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не наведено аргументованих доводів на підтвердження того, чому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, виходячи з предмету позову. Так само не розкрито у заяві доводів позивача про те, що у випадку забезпечення позову позивач буде вимушений докласти значні зусилля для відновлення своїх прав. Отже доказів, у розумінні статей 76-80 ЦПК України, на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення судового рішення в адміністративній справі, а також, що відновлення прав та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову стане неможливим, суду надано не було.

За такого, апеляційний суд вважає, що покладені позивачем в якості підстав для забезпечення позову обставини повністю дублюють підстави самого позову та зводиться до протиправності дій ОСОБА_1 , які є спірними та підлягають дослідженню в межах судового розгляду справи.

У зв`язку з цим, задоволення заяви позивача на підставі зазначеної обставини (очевидна ознака протиправності дій відповідача) є фактично вирішенням справи по суті на період розгляду справи, що є неприпустимим.

Згідно з частиною 1 статті 12 ЦПК України розгляд і вирішення справ в цивільних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд вважає, що задоволення заяви позивача про забезпечення позов на підставі викладених ним обставин буде суперечити вищевказаним принципам цивільного судочинства.

Будь-які інші підстави необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивачем не зазначені.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява про вжиття заходів забезпечення цивільного позову є необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем в позовній заяві та в заяві про забезпечення позову було неодноразово зазначено про місце розташування його земельної ділянки та були додані правовстановлюючі документи з зазначенням місця знаходження земельної ділянки не заслуговують на увагу оскільки встановленню у даній справі підлягають обставини щодо правомірності дій відповідача, якщо такі мали місце.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до позову та заяви про забезпечення позову додано докази, які мають відомості прокладення польової (ґрунтової) дороги, є неприйнятними оскільки не визначена правомірність таких дій відповідача.

Інші доводи скарги зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, проте не спростовують таких висновків.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, встановивши відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції суду від 28 лютого 2025 року, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали - без змін.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, судовий збір, сплачений при зверненні з апеляційною скаргою, розподілу не підлягає.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 01 травня 2025 року.