Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/3008/24
Провадження № 2/945/674/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 травня 2025 року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Лопіної О.О., за участю секретаря судового засідання Швець Л.В., представника позивача Герцуна В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

28 грудня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) через свого представника адвоката Герцун В.С. в системі «Електронний суд» сформував до Миколаївського районного суду Миколаївської області позовну заяву до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 20 жовтня 2024 року о 23 год. 11 хв. в Миколаївській області, Миколаївському районі, в с. Михайлівка (Степівська ОТГ) по вул. Андрія Шептицького, біля буд. 20 сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме: водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом BMW 5301, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. А.Шептицького в с. Михайлівка, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримуючись інтервалу та дистанції, допустив контактування з транспортним засобом Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Внаслідок ДТП автомобілю позивача Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_2 , що належить йому на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , завдано технічних пошкоджень. Вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини Відповідача, який керував транспортним засобом BMW 5301, номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно Постанови Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 грудня 2024 року у справі № 945/2565/24 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 818072 від 22.10.2024 року), ст. 124 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 840877 від 22.10.2024 року) та на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП накладено на нього остаточне адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) грн 00 коп. в дохід держави.

Відповідно до калькуляції від 12.12.2024 № 68, складеної підприємцем - фізичною особою ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), вартість ремонту транспортного засобу Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_2 , що належить позивачу, становить 60 000 грн.

Позивач на теперішній час відремонтував пошкоджений автомобіль на станції ФОП ОСОБА_3 та сплатив за ремонт 60 000 грн відповідно до квитанції без номера від 12.12.24. Таким чином, загальна сума майнової шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 20.10.2024 становить 60 000 грн. Відповідач на дзвінки позивача не відповідає, уникає зустрічей з позивачем з приводу відшкодування шкоди.

Оскільки вина відповідача щодо пошкодження транспортного засобу позивача повністю встановлена постановою суду від 04.12.2024, кошти витрачені позивачем на ремонт транспортного засобу підтверджені належним чином, Позивач просить стягнути з Відповідача майнову шкоду в розмірі 60 000 грн, вже понесені ОСОБА_1 на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_2 , судові витрати, які становлять 968 грн 96 коп. судового збору та витрати на правничу допомогу 7 000 грн.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

25 березня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 в системі «Електронний суд» було сформовано письмові пояснення в яких зазначено, що Позивач наполягає на позовних вимогах, та вважає, що при наявності страхового полісу у ОСОБА_2 , відповідальність несе сам ОСОБА_2 , оскільки 20.10.24, під час вчинення ДТП Відповідач не мав законних підстав керувати транспортним засобом, оскільки раніше був позбавлений прав керувати транспортним засобом, про що свідчить Постанова серії ББА № 195220 від 22.10.24.

Крім того, Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2025 року було задоволено клопотання представника Позивача Герцуна В.С., сформованого в системі «Електронний суд» 25.03.2025 року та витребувано з Миколаївського районного суду Миколаївської області справу № 945/2565/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності для огляду у судовому засіданні.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, при цьому 05.02.2025 представником позивача ОСОБА_4 в системі «Електронний суд» було сформована заява про розгляд справи без участі позивача, з якої слідує, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує.

Представник позивача адвокат Гурцун В.С. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, до суду повернулись ухвала суду про відкриття провадження та повістки з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

20 жовтня 2024 року о 23 год. 11 хв. в Миколаївській області, Миколаївському районі, в с. Михайлівка ( Степівська ОТГ) по вул. Андрія Шептицького, біля буд. 20, сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме: водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом BMW 5301, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. А.Шептицького в с. Михайлівка, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримуючись інтервалу та дистанції, допустив контактування з транспортним засобом Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04.12.2024 притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за статтями 122-4 та 124 КУпАП, визнано винуватим та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3 400 грн (а. с. 13-16).

На день ДТП відповідальність ОСОБА_2 , застрахована у ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРАЇНА» на підставі полісу № СА/0247618 від 05.07.2024 (а. с. 67).

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджує право власності на зазначений вище транспортний засіб (а. с. 18, 19)

Позивачем також долучено докази щодо суми збитків, які він поніс в наслідок ДТП, а саме:

-рахунок № 68 від 12.12.2024, згідно з яким сума виконаних робіт складає 60 000 грн (а. с. 47);

-акт виконаних робіт на поточний ремонт автомобіля від 12.12.2024, відповідно до якого сума виконаних робіт складає 60 00 грн (а. с. 50);

-товарний чек б/н від 12.12.2024 про оплату по рахунку №68 від 12.12.2024 у сумі 60 000 грн (а. с. 49а).

Роботи по ремонту пошкоджень автомобіля здійснювались ФОП « ОСОБА_3 ».

Згідно свідоцтва платника єдиного податку ФОП « ОСОБА_3 », останній здійснює господарську діяльність з роздрібної торгівлі деталями та приладдям для автотранспортних засобів та технічне обслуговування, ремонт автотранспортних засобів (а.с. 48 та на звороті).

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який діяв на момент ДТП), яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, та/або майну потерпілого.

При цьому Розділом ІІІ ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення страхового відшкодування на території України.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який діяв на час ДТП) наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (ст. 3 цього Закону).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до Постанови серії ББА № 195220 від 22.10.24, під час вчинення ДТП відповідач не мав законних підстав керувати транспортним засобом, оскільки раніше був позбавлений прав керувати транспортним засобом (а.с. 68).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції чинній на час вчинення ДТП, (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із пунктом 1.4 статті 1 Закону особи, відповідальність яких застрахована - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Пунктом 1.6 статті 1 Закону передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про дорожній рух» - право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням транспортного засобу з установленим терміном дії.

Згідно визначень Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, у редакції чинній на час вчинення ДТП, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Із аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого спричинено шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відсутність посвідчення водія у ОСОБА_2 на право керування транспортним засобом (позбавлений) свідчить, що ДТП, яка сталась 20.10.2024 не є страховим випадком, а тому потерпілий має права вимагати відшкодування такої шкоди на підставі загальних правил, передбачених ЦК України.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2018, справа № 161/8578/16.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки ч. 1 визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені (постанова Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19, провадження № 61-10010св20).

Отже, на підставі досліджених доказів суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн суд враховує таке.

Відповідно до положень ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі N 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, N 33210/07 41866/08) та "Гуриненко проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, N 37246/04).

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Дослідивши зміст наданої адвокатом професійної правничої допомоги, оцінивши поведінку/дії/бездіяльність обох сторін, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду справи, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, віднесення даної справи до категорії справ незначної складності, суд приходить до висновку, що заявлені витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн не є пропорційними до предмета спору, з урахуванням значення справи для сторін.

Суд вважає, що для підготовки даного позову немає необхідності у значній кількості часу, дослідження великого об`єму нормативно-правових актів, збору та аналізу значної кількості документів, а також значного дослідження практики вирішення судами справ даної категорії.

Враховуючи обставини та результат розгляду даної справи, а також зважаючи на опис правової допомоги, яка надана позивачу за Договором, суд вважає пропорційним розміром витрат на оплату професійної правничої допомоги до предмета спору та складності справи 5 000 грн.

Решта витрат на професійну правничу допомогу покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У матеріалах справи міститься Квитанція про сплату № 2726-2877-6399-7732 від 26 грудня 2024 року, відповідно до якої, 26 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 986 грн 96 коп.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, згідно з положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 986 грн 96 коп, сплачений позивачем при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141 ст. ст. 258, 259, ст. 264, 265, 280-282 ЦПК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану внаслідок ДТП майнову шкоду в сумі 60 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 986 грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Олена ЛОПІНА