ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4907/19 Номер провадження 22-ц/814/1462/25Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє представник адвокат Панченко Анна Сергіївна,

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року (повний текст рішення складено 11 грудня 2024 року)

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 18 грудня 2008 року відповідач стала клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак, всупереч норм закону та умов договору, ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість у сумі 245368,92 грн, яка складається із: 4385,24 грн - заборгованість за кредитом; 235967,99 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5015,69 грн - заборгованість за пенею та комісією.

Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Отже, заборгованість до стягнення становить 126456,53 грн, яка складається з: 4385,24 грн - заборгованість за кредитом; 122071,29 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом з 18 грудня 2008 року по 30 липня 2018 року.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором у розмірі 126456,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення задоволено.

Скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 липня 2019 року, ухвалене у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 6577,86 грн за кредитним договором б/н від 18 грудня 2008 року та судові витрати у вигляді судового збору в сумі 96,05 грн.

В задоволенні інших позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що нарахована позивачем сума по відсотках за користування кредитом 122071,29 грн не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року в частині незадоволення позовних вимог не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, прохала суд рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року в частині не задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати та задовольнити вимоги банку в цій частині в повному обсязі; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено про помилковість висновку суду та вказано, що на підтвердження позовних вимог позивачем надані належні та допустимі докази для стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, в інтересах якої діє представник адвокат Павлюк І.О., заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що вимоги апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а саме на Законі України «Про захист прав споживачів» та порушує принцип рівності сторін договору.

Також зазначає, що відповідно до довідки наданої позивачем 26 лютого 2025 року відповідач не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк».

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні відповідач та її представник - адвокат Павлюк І.О. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача адвокат Панченко А.С. в поданій до Полтавського апеляційного суду заяві просила справу слухати за відсутності представника позивача та підтримала вимоги поданої апеляційної скарги.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Позиція апеляційного суду щодо процесуальних питань

Щодо меж перегляду рішення місцевого суду

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє представник адвокат Панченко А.С., стосується виключно незгоди зі розміром стягнутих відсотків за кредитними договором, то в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року в іншій частині.

Встановлені обставини справи

Судом встановлено, що 18 грудня 2008 року відповідач стала клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 30 квітня 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 245368,92 грн, яка складається із: 4385,24 грн - заборгованість за кредитом; 235967,99 - грн заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5015,69 грн - заборгованість за пенею та комісією.

Позивач користуючись своїм правом, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, вказує, що заборгованість до стягнення становить 126456,53 грн, яка складається з: 4385,24 грн заборгованість за кредитом; 122071,29 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом з 18 грудня 2008 року по 30 липня 2018 року.

Позиція апеляційного суду

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші».

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статті 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, при розгляді справи про стягнення кредитної заборгованості, першочерговим завданням суду є встановлення виникнення кредитних відносин між позивачем та відповідачем, оскільки саме їх виникнення є передумовою для подання позову про стягнення заборгованості.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач вказав, що 18 грудня 2008 року відповідач стала клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, в обґрунтування суми заборгованості позивач надає розрахунок заборгованості за договором б/н від 18 грудня 2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2019 року. В останньому міститься хронологічно викладена інформація, в тому числі, але не виключно, про: залишок поточної заборгованості за наданим кредитом; процентну ставку (поточну); процентну ставку (прострочену) та інше.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що з моменту укладення договору до часу звернення позивача до суду пройшло майже 11 років. Як вбачається із розрахунку наданого позивачем, строк погашення виданого кредиту настав 01 червня 2014 року, тобто, останнім днем строку позовної давності по даній справі є 01 червня 2017 року. Разом з тим, даний позов пред`явлено лише у 2019 році, що свідчить про пропуск позовної давності.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 13 травня 2020 року по справі №219/1704/17, суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Поряд з цим, у заяві та довідці зазначено, що базова відсоткова ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості.

Отже, при укладенні кредитного договору сторонами було погоджено процентну ставку.

З приводу стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що частиною третьою статті 1056-1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

До кредитного договору позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.10-16).

Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 30% річних між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем заява (а.с. 9, зворот).

Однак, заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

За наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за договором станом на 30 квітня 2019 року становить 245368,92 грн, яка складається із: 4385,24 грн - заборгованість за кредитом, 235967,99 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5015,69 грн заборгованості за пенею та комісією (а.с. 5-8).

Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 10 грудня 2008 року по 31 серпня 2014 року у розмірі 30%, що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток.

З 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року ставка зросла до 34,80%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки, а з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2019 року ставка зросла до 43,20%.

Згідно частини третьої статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у постанові по справі №6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року та Верховний Суд у постанові по справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої банком, під час здійснення заборгованості, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», хоч і підписана відповідачем, але не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, тому не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору (згідно позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 365/159/19).

Крім того, сторонами спірного правочину узгоджено, що кінцевим терміном повернення кредитних коштів є строк дії картки, натомість матеріали справи не містять відомостей щодо строку дії належної відповідачу банківської картки.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентата визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Суд першої інстанції вказав, що нарахований позивачем розмір відсотків 122071,29 грн є несправедливим, не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за процентами, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим пунктом 6 статті 3, частиною третьою статті 509 та статтею 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

Відповідно до пунктів 10, 11 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Зважаючи на вище викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками викладеними в рішенні суду першої інстанції в частині того, що нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом у розмірі 122071,29 грн не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за процентами, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим пунктом 6 статті 3, частиною третьою статті 509 та статтею 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

Також судом першої інстанції правильно зауважено, що суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Отже, за наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов до правильного по суті висновку щодо відсутності підстав стягнення заборгованості по процентах у повному обсязі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, отже рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 137, 141, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє представник адвокат Панченко Анна Сергіївна залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко