Справа№592/2323/15-ц
Провадження №2/592/303/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми у складі: головуючого - судді Котенко О.А., за участю секретаря судового засідання Кузьменко Н.К., представника позивача адвоката Озірська-Шанли В.С., представника відповідача - адвоката Ющенка А.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Суми цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору №SUС0АK00030054 від 06.08.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 7307,11 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 06.08.2012 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язання за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № SUС0АK00030054. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 25.02.2015 року має заборгованість - 22950,73 дол. США, яка складається з наступного: 5883,50 дол. США - заборгованість за кредитом; 2155,99 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 388,74 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 14522,50 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Тому позивач просить стягнути з відповідача: заборгованість у розмірі 22950,73 дол. США, за кредитним договором №SUС0АK00030054 від 06.08.2007 року та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю і додатково пояснила, що відповідач допустив прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. 11.07.2009 року ОСОБА_2 передав вищевказаний автомобіль до АТ КБ «ПриватБанк» і доручив ПриватБанку передати його на реалізацію по ринковій вартості та направити виручені кошти на погашення заборгованості у разі невиконання ним зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк». 07.08.2014 року вищевказаний автомобіль було продано покупцю ОСОБА_3 , що підтвержується довідкою-рахунком від 07 серпня 2014 року, та виручені кошти у той же день були направлені на погашення заборгованості по кредитному договору №SUC0AK00030054 від 06.08.2007, що підтверджується випискою по рахунку НОМЕР_1 та меморіальним ордером. Однак, виручених коштів від продажу автомобіля виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Згідно до п.25 Договру застави, у випадку коли сума виручена від продажу предмету застави недостатньо для повного задовольнення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму якої не вистачає для повного задовольнення своїх вимог із іншого майна заставодавця у першу чергу перед іншими кредиторами. З огляду на вищевикладене, та у зв`язку з непогашеною заборгованістю ОСОБА_2 , перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором, що станом на 25.02.2015 року становить 22950.73 (Долар США), АТ КБ «ПриватБанк» був вимушений звернутись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050ЦК). 07.08.2014 року кошти в розмірі 51000,00грн., еквівалент 4093,58 Долар США, отримані від реалізації заставного автомобіля, зараховані на погашення заборгованості за кредитним договором, проте їх виявилося недостатньо для того, щоб погасити заборгованість у повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.591 ЦК, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимог заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст.112 цього кодексу, якщо іншого не встановлено договором або законом. За змістом ст.24 закону «Про заставу», у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо іншого не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством. Таким чином, у позивача на підставі положень ст.591 ЦК, ст.24 закону «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором. Звертаючись у 2015 році до суду з позовом, АТ «КБ «ПриватБанк» зазначає та наголошує, що про порушення свого права банк дізнався лише 07.08.2014 року, тобто після продажу предмета застави, оскільки сума, одержана від його продажу, не покриває вимог заставодержателя, тобто в межах строку позовної давності. В свою чергу, згідно зі ст.599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що позовну давність слід обчислювати з 07.08.2014, коли банк дізнався, що одержаних коштів від продажу предмета застави недостатньо для задоволення його вимог як заставодержателя, тобто про порушення свого права. До суду банк звернувся з позовом у 2015 році, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Станом на 2025 рік заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 13585,87 дол.США та складається з заборгованості за кредитом - 5166,80дол.США, 4376,77дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 388,74дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 3653,56дол.США - пеня.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ющенко А.Ю. позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву. В відзиві на позов зазначив, що передача транспортного засобу відбулася в 2009 році, після чого з відповідачем з банку ніхто не контактував. Після передачі власного автомобіля банку ОСОБА_1 , був упевнений у тому, що його кредит було погашено, оскільки він віддав їм автомобіль. Інформації про залишення ТЗ на користь Банку позовна заява не містить, тобто Банк приховав цю інформацію від суду, а це має істотне значення для повного та всебічного розгляду справи. Розмір пені, яку з нього стягнуто за нібито несвоєчасне виконання зобов`язання, перевищує заборгованість по кредиту майже у три рази, що є неспівмірним з розміром основної заборгованості, про яку вказує банк. Також згідно розрахунку, банк заявив до стягнення пеню, що була нарахована ще з 2009 року, тобто за шість років. А це суперечить ст.258 ЦК України, оскільки строк позовної давності з пені складає один рік. Крім цього, ч.2 ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування», наразі передбачає, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Також банк неправомірно нарахував заборгованість з комісії за користування кредитом, що по суті є подвійним нарахуванням процентів, оскільки за користування кредитом відповідач повинен був сплачувати проценти, а не проценти та комісію. До кредитного договору не було складено графіку погашення заборгованості, що є істотним порушенням укладення кредитного договору. У наданому позивачем розрахунку останній платіж було здійснено 07.08.2014 року в рахунок погашення заборгованості по процентам, хоча ОСОБА_1 ніяких коштів не сплачував. Останні проплати ним робились до моменту передачі заставного автомобіля банку, тобто до липня 2009 року. Визначення остаточного терміну погашення заборгованості є важливим аспектом при вирішенні справи, оскільки від цієї дати, можливо буде прорахувати, чи не пропущений банком строк позовної давності як за окремими платежами по кредиту, так і по процентам. Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обліковувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Оскільки позовна давність у цій справі до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, то вона спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Саме від дати 10.07.2009 року починає перебіг строк позовної давності. Звернувшись з позовом до суду 12.03.2015 року банком пропущений строк позовної давності. ОСОБА_1 не здійснював жодних платежів по кредитному договору, починаючи з червня 2009 року, тобто не вчиняв переривання строків позовної давності. Погашення, що було самостійно проведено банком, як вони стверджують за рахунок коштів одержаних з реалізації застави не може вважатися переривання строків, оскільки воно здійснене не відповідачем. І таке погашення банк уже вчинив поза строками позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити. Як було встановлено відповідно до умов кредитного договору у випадку допущення прострочення Позичальник зобов`язаний достроково погасити заборгованість перед Банком в повному обсязі настає кінцевий термін погашення кредиту (п.п 2.2.10 п 2.2.Кредитного договору). Таким чином, оскільки прострочена заборгованість виникла з червня 2009 і не була сплачена вчасно, кінцевим строком повернення кредиту випадає наступний місяць сплати після порушеного зобов`язання. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору періодом сплати вважається період з 6 по 10 число кожного місяця. Так п. 2.3.3, п.2.2.10 передбачає, що при виникненні кожної з наступних подій, зокрема порушення Позичальником зобов`язань, позичальник зобов`язаний достроково погасити заборгованість перед Банком в повному обсязі. Саме від цієї дати увесь кредит переходить у клас простроченого і графік погашення визначений договором перестає існувати. Відтак саме від дати 10 липня 2009 починає перебіг строку позовної давності. І з врахуванням цього, звернувшись до суду 12.03.2015 банком вже було пропущено строки позовної давності. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 10.07.2024 року скасоване заочне рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.04.2015 року, справи призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.12.2024 року та від 15.01.2025 року витребовувалися в АТ КБ «ПриватБанк» графік платежів до кредитного договору №SUC0AK0000054 від 06.08.2007 року, який укладено між AT «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; договір купівлі-продажу предмету застави від 07.08.2014 року автомобіля марки ВАЗ 21144, номер НОМЕР_2 ; письмовий звіт про результати продажу предмета застави.

Ухвалою суду від 16.12.2024 року витребовувалися у Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Сумській області (філія ГСЦ МВС) інформація та документи: яким чином здійснювалася реалізація транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ 21144, рік випуску 2007, р.н. НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 , в якому році та на підставі яких документів (орієнтовна дата продажу 07.08.2014 року); хто підписував договір купівлі продажу транспортного засобу від імені ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ), та на підставі яких документів; чи здійснювалась перевірка обтяжень вказаного транспортного засобу, якщо так то надати Витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна; чи надавався договір застави транспортного засобу під час його відчуження, якщо так надати його копію; копія договору купівлі - продажу транспортного засобу, який було укладено від імені ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ); копії усіх документів на підставі яких транспортного засобу було реалізовано; хто виступав продавцем вказаного транспортного засобу, якщо це було здійснено за довіреністю надати її копію або інший документ на підставі якого діяла уповноважена особа.

Ухвалою суду від 11.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав:

Суд установив, що відповідно до кредитного договору №SUС0АK00030054 від 06.08.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 7307,11 дол. США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 2127,13 дол.США на сплату страхових платежівзі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та щомісяця за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 договору. Строк користування кредитом визначений до 06.08.2012 року (а.с.101-104 т.1).

Згідно з п.1.1 договору щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 166,28 дол.США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

До кредитного договору не було складено графіку погашення заборгованості, що є істотним порушенням укладення кредитного договору зі споживачем (п.3.2 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року).

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Згідно до Договору застави, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед заставодержателем, заставодавець надав в заставу автомобіль марки ВАЗ, модель 21144, рік випуску 2007, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , в силу чого, заставодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забеспечених заставою, одержати задовільнення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця (а.с.103-105 т.1). Сторони визначили, що заставна вартість предмету застави становить 42500грн.

Відповідно до ч.1,2 ст.1 ЗУ «Про заставу» визначено, що Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до п.15.7 п.п. 15.7.1 Договору застави транспортного засобу (далі Договір застави) визначено, що заставодержатель з метою задоволення своїх вимог звертає стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого - небудь із зобов`язань, передбачених договором вони не будуть виконані.

Згідно п.п.15.7.2 Договору застави визначено, що заставодержатель, в разі не виконання зобов`язань заставодателем звертає стягнення на предмет застави.

Підпунктом 15.7.3 передбачено, що Заставодержатель звертає стягнення на предмет застави незалежно від настання термінів виконання якого - небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадках, зокрема порушення Заставодавцем зобов`язань передбачених кредитним договором.

Відповідно до п.17.10 Договору застави визначено, що у випадку порушень Заставодавцем/Позичальником будь-якого із зобов`язань за кредитним договором, також договором заставодавець зобов`язаний доставити предмет застави за адресою АДРЕСА_1 у строк 7 днів з моменту пред`явлення Заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборговнаості, строк сплати якої настав. У той же строк передати предмет застави Заставодержателюв в заклад по акту прийому -передачі, який підписується сторонами.

Пунктом 17.11 Договору заставу передбачено, що у випадку реєстрації Заставодержателем відомостей про звернення стягнення на предмет застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідно до ст.27 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» Заставодавець зобов`язаний в 30 - ти денний строк з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна знайти покупця на предмет застави та сприяти в укладенні договору купівлі-продажу за вартістю не нижчою усієї суми зобов`язань Позичальника за кредитним договором. Зобов`язання Заставодавця за даним пунктом вважається виконаним в момент підписання між Заставодавце та покупцем договору купівлі-продажу предмету застави, або погашення заборгованості та неустойки , яка виникла на момент погашення.

Відповідно до наданого розрахунку позивачем, зазначено, що останній платіж за відсотками позичальником було здійснено 11.06.2009 року, а останній платіж за тілом не можливо достовірно встановити з вказаного розрахунку, але фактично починаючи з 2009 року, платежі по тілу кредиту не погашались ОСОБА_1 належним чином.

В зв`язку неналежним виконання взятих на себе зобов`язань позичальником перед банком, 11.07.2009 року відбулась передача транспортного засобу відповідно до акту приймання автомобіля (а.с.92 т.1), після чого з ОСОБА_1 з банку ніхто не контактував.

Після передачі предмету застави банку ОСОБА_1 був упевнений у тому, що кредит погашено, оскільки автомобіль було передано для його подальшої реалізації з метою погашення виниклої заборгованості станом на день його передачі.

Відповідно до ст.21 Закону України « Про заставу» зазначено, що реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором.

Пунктом 24 договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця; у випадку нотаріального посвідчення договору на підставі виконавчого напису нотаріуса; іншим незабороненим чинним законодавством способом.

Частина 1 ст.20 Закону України «Про заставу» визначає, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Підписавши акт приймання автомобіля від Боржника у липні 2009 року, банк взяв на себе зобов`язання на реалізацію автомобіля. Як доказ реалізації автомобіля банк надає довідку-рахунок від 07.08.2014 року, згідно з якою ОСОБА_3 проданий транспортний засіб ВАЗ 21144, номер кузова НОМЕР_3 , вартістю 51000грн. (а.с.27 т.2). Відповідачем автомобіль до банку було передано у липні 2009 року з метою його реалізації в рахунок погашення існуючої заборгованості перед банком, однак банк скористався своїм правом на реалізацію автомобіля лише у серпні 2014 року. Будь-яких обгрунтованих мотивів реалізації автомобіля через такий тривалий термін банк суду не надав. Причин неможливості реалізації предмета застави, починаючи з липня 2009 року, позивач не наводить та не надає підтверджуючих документів. Вартість предмета застави на момент передачі банку в 2009 році була значно більшою, ніж на момент реалізації через 6 років, і значно відрізнявся курс придбання доларів США на момент передачі автомобіля (7,71грн. за 1дол.США) і на момент його реалізації (12,45грн. за 1 дол.США).

Статтею 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачає, що обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов`язаний у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах.

Договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом.

Також передбачено, що протягом десяти днів із дня продажу предмета забезпечувального обтяження обтяжувач-продавець відповідного рухомого майна зобов`язаний надати боржнику та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлене зареєстроване обтяження цього рухомого майна, письмовий звіт про результати продажу. Такого звіту відповідачу не надавалось. Також доказів, що такий звіт надсилався теж не представлено.

Належних доказів з реалізації предмету застави, а саме договору купівлі - продажу, що укладається банком від імені боржника, надано не було. Звернення стягнення на предмет застави у встановлений законодавством спосіб та відповідно до вищезазначеного порядку не відбулося.

Стаття 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає порядок повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та зазначає, що обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Однак, доказів письмового повідомлення ОСОБА_1 , доказів направлення письмового звіту про результати продажу предмета застави, банк суду не надав.

Відповідачем, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Фактично починаючи з 2009 року, платежі по тілу кредиту ОСОБА_1 не погашались належним чином. Також і не здійснювалось погашення належним чином і самих процентів за користування кредитом

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язується при настанні випадків, передбачених п.2.3.3 даного договору (порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору) достроково погасити заборгованість перед банком в повному обсязі (п.2.2.10 п.2.2 кредитного договору а.с.101-102 т.1). Таким чином, оскільки прострочена заборгованість виникла з червня 2009 і не була сплачена вчасно, кінцевим строком повернення кредиту випадає наступний місяць сплати після порушеного зобов`язання. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору періодом сплати вважається період з 6 по 10 число кожного місяця. Так п. 2.3.3 передбачає, що при виникненні кожної з наступних подій, зокрема, порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, позичальник зобов`язаний достроково погасити заборгованість перед банком в повному обсязі. Саме від цієї дати увесь кредит переходить у клас простроченого і графік погашення визначений договором перестає існувати. Відтак саме від дати 10 липня 2009 починає перебіг строку позовної давності. Звернувшись до суду 12.03.2015 позивачем вже було пропущено строки позовної давності.

Позовна давність застосовується також і по щомісячному кожному платежу, як то по тілу чи по процентам. Позичальник не здійснював жодних платежів по кредитному договору, починаючи з червня 2009, тобто не вчиняв переривання строків позовної давності. І також погашення, що було самостійно проведено банком, за рахунок коштів одержаних з реалізації застави не може вважатися перериванням строків, оскільки воно здійснене не відповідачем. І таке погашення банк вже вчинив поза строками позовної давності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

У силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст.2,12,13,76-81,137,141,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

На рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Сумського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи:

http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/.

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 .

Суддя О.А. Котенко