Дата документу 29.04.2025 Справа № 336/8788/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/8788/23
Провадження №22-ц/807/737/25
Головуючий в 1-й інстанції Дацюк О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трифонова Андрія Володимировича на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 10 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності на майно, мотивуючи позовні вимоги наступним. З 18 жовтня 1985 року по 10 червня 2003 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі 23.09.2002 року, позивачка з рідною сестрою ОСОБА_5 уклали зі своєю матір`ю ОСОБА_6 договір довічного утримання, відповідно до якого позивачка разом з сестрою набули у власність у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 і зобов`язалися доглядати та утримувати ОСОБА_6 . Вказаний договір було укладено позивачем не в інтересах своєї сім`ї, тож частка вказаної квартири є її особистою приватною власністю. ІНФОРМАЦІЯ_2 матір ОСОБА_1 - ОСОБА_6 померла. З метою оформлення 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , позивачка звернулась до нотаріуса, де їй було повідомлено, що вона не зможе розпоряджатися даним майном, оскільки це майно є спільним майном подружжя та на будь-які інші дії потрібна буде згода її колишнього чоловіка. На сьогодні позивачка позбавлена в реалізації свого права щодо реєстрації та в подальшому розпорядженні правом власності на 1/2 частку спірної квартири. Посилаючись на те, що договір довічного утримання укладено в особистих інтересах, позивачка просила визнати за собою право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності на майно, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трифонова Андрія Володимировича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку, що 1/2 частка квартири є спільно набутим майном з відповідачем, враховуючи, що останній не був стороною договору довічного утримання, не виконував обов`язків набувача у цьому договорі. Крім того, метою укладання договору довічного утримання був догляд двох сестер за своєю матір`ю і подальше оформлення права власності на спірну квартиру у рівних частках. Родина позивачки на час укладання договору була забезпечена житлом, що підтверджує укладання договору довічного утримання не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 1985 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 , виданого 18.10.1985 року відділом РАГС Шевченківського райвиконкому.

10 червня 2003 року шлюбу між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , виданого 25.09.2003 року ВРАЦС Шевченківського РУЮ м. Запоріжжя.

23 вересня 2002 року між ОСОБА_6 з одного боку, та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з іншого боку, був укладений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках належу їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язались забезпечувати ОСОБА_6 харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою вартістю у сумі 1/2 частки мінімальної заробітної плати на місяць з кожного набувача квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки на момент укладення договору довічного утримання сторони у справі перебували у шлюбі, а будь-яких передбачених законом підстав для визнання частки квартири особистою власністю позивача не встановлено.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на зазначене.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).

1/2 частка квартири АДРЕСА_1 набута ОСОБА_7 на підставі договору довічного утримання від 23 вересня 2002 року під час перебування у шлюбі із ОСОБА_8

10 червня 2003 року шлюбу між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , виданого 25.09.2003 року ВРАЦС Шевченківського РУЮ м. Запоріжжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі статтею 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.

Отже, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 332/1105/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 766/18678/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18.

Як встановлено матеріалами справи на час набуття права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , сторони у справі проживали в квартирі АДРЕСА_2 .

Доказів користування частиною спірної квартири родиною ОСОБА_9 під час перебування їх у шлюбі матеріали справи не містять. Таким чином відсутні докази використання спірної нерухомості в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.5 Договору довічного утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зобов`язалися довічно повністю утримувати ОСОБА_6 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні спірну квартиру повністю.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть.

Таким чином, додатково підтверджено, що квартирою АДРЕСА_1 в цілому з моменту укладання договору довічного утримання - 23.09.2002 року і до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , користувалася лише ОСОБА_6 , і в інтересах сім`ї позивача вона не використовувалась.

Зазначеним пунктом договору довічного утримання обов`язки щодо виконання договору довічного утримання покладено лише на позивачку та третю особу. Доказів виконання обов`язку утримання та догляду за договором відповідачем у справі матеріали справи не містять.

Відповідно до інформації наданої Управлінням державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 07.04.1992 року по 06.11.2003 року.

Таким чином, після розлучення з позивачкою ОСОБА_2 знявся з реєстрації за місцем їх спільного з позивачкою проживання. Відносини сторони у справі не підтримують.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання частини квартири особистою власністю, позивачка посилалась на те, що договір довічного утримання укладений нею не в інтересах сім`ї, а джерелом набуття частки спірної квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, ОСОБА_8 не був визначений у договорі як набувач, не виконував обов`язки за цим договором.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів констатує, що договір довічного утримання укладено між матір`ю та її двома дочками, що вказує на відповідний спосіб розпорядження своїм майном з боку померлої ОСОБА_6 на користь своїх дітей, які зобов`язалися утримувати матір до її смерті. З моменту укладання договору до смерті ОСОБА_6 пройшов майже 21 рік. Від дня укладання договору позивачка з відповідачем пробули у зареєстрованому шлюбі менше року і розлучилися. Доказів використання спірної квартири в інтересах сім`ї позивачки матеріали справи не містять, навпаки всі докази підтверджують, що квартирою користувалася лише ОСОБА_6 . Виконання договору довічного утримання з боку відповідача, а саме понесення матеріальних затрат, утримання та забезпечення ОСОБА_6 коштами, харчуванням, одягом, доглядом, допомогою є більш ніж сумнівним з огляду на те, що відповідач не був стороною договору та перестав бути членом сім`ї позивачки менше ніж через рік після укладання договору. Також з часу, розірвання шлюбу, будь яких претензій с приводу спірного майна до позивачки відповідач не пред`являв.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами її право особистої приватної власності на частину спірної квартири і відповідно спростована презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трифонова Андрія Володимировича задовольнити.

Заочне рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2025 року у цій справі скасувати. Ухвалити нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, ОСОБА_3 , про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , право особистої приватної власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання позову у розмірі 2967,39 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 4450,50 грн., а всього 7417,89 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 1 травня 2025 року.

Головуючий С. В. Кухар

Судді: І. В. Кочеткова

Г.С. Подліянова