Справа № 279/414/25
провадження №2/279/613/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі :
судді Коваленко В.П.
секретаря Зубкової І.М.
за участю :
позивача ОСОБА_1
представника позивача адвоката Криніна І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу №279/414/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області , про позбавлення батьківських прав , -
ОСОБА_1 через свого представника адвоката Криніна І.О. звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просить позбавити її батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В підтвердження своїх вимог посилається на те, що рішенням Коростенського міськрайонного суду від 21.05.2018 визначено місцем проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 . Рішенням суду від 07.11.2018 ухвалено стягувати аліменти з відповідачки на утримання сина. Однак, відповідачкою з часу прийняття рішення будь-яка матеріальна допомога на утримання сина не надавалась, вихованням дитини відповідач не займається, син знаходиться на вихованні та утриманні батька.
Ухвалою від 27.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження .
Ухвалою від 24 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кринін І.О. підтримали позовні вимоги, просять їх задовольнити з підстав , викладених в позові.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, просить їх задовольнити.
Представник служби в справах дітей вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом , що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15.07.2010 (а.с.14).
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 січня 2014 року (справа №279/6618/13 ) шлюб, зареєстрований 16.01.2010 Коростенським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис за №5 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено « ОСОБА_6 ». Неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розірвання шлюбу залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_5 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року (справа №279/4465/17 ) місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 07 листопада 2018 року (справа №279/3121/18 ) ухвалено стягувати щомісячно із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття.

Довідкою Коростенського відділу Державної виконавчої служби у Коростенському районі доведено, що станом на 01.11.2024 року по виконавчому документу існує заборгованість ( не зазначено яка саме) .

Рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області №20 від 15.01.2025 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, у висновку не зазначено та не додано відповідних доказів на підставі, яких орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, зокрема відсутній акт обстеження умов її проживання, характеристики з місця роботи. У ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Не наведені в ньому й дані про намагання органу опіки та піклування,як відповідального за захист прав дитини, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини та яким чином позбавлення відповідачку батьківських прав захистить інтереси неповнолітнього сина.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не цікавиться життям дитини, не займається його вихованням, не забезпечує матеріально.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Встановлені судом обставини та наявні справі докази, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських, суд не приймає до уваги,оскільки такий є недостатньо обґрунтованим,має рекомендаційний характер та суперечить інтересам дитини.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею своїх батьківських обов`язків, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дітей, зокрема в частині його права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків з нею, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідачку батьківських прав, що є крайнім (винятковим) заходом впливу, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено , що позивач не надав беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які в силу приписів частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві .

Доказів того, що до ОСОБА_2 застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст.164,165 СК України, суд

УХВАЛИВ :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба в справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області , про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покласти на виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області, як орган опіки та піклування.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного тексту рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 04 травня 2025 року.

Суддя В.П.Коваленко