УХВАЛА

29 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 173/1449/24

провадження № 61-4641ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня

2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, заінтересовані особи: Приватне підприємство «Світлана-2000», Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, відповідно до якої просила:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

Литвин-Олійник А. О. щодо закінчення виконавчого провадження

№ НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвин-Олійник А. О. щодо закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 23 листопада

2021 року;

- зобов`язати уповноважену особу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження

№ НОМЕР_1 від 23 листопада 2021 року;

- видати дублікат виконавчого листа стосовно стягнення з Приватного підприємства «Світлана-2000» (далі - ПП «Світлана-2000) на користь ОСОБА_1 4 343 500 грн заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на 22 липня 2016 року.

Скарга обґрунтована тим, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц стягнуто з ПП «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1 4 343 500,00 грн заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на

22 липня 2016 року. ОСОБА_1 вважає, що стягнута судом заборгованість складає 175 000 доларів США, проте державний виконавець помилково виходила із суми гривневого еквіваленту, встановленого у рішенні від 22 липня 2016 року, не звертаючи уваги на той факт, що в резолютивній частині рішення визначено курс валют станом на 22 липня 2016 року, а тому мав бути застосований еквівалент в національній валюті станом на момент виконання (здійснення відповідного погашення) у виконавчому провадженні.

ОСОБА_1 вважає, що за час здійснення виконавчих дій було погашено заборгованість на суму 160 732,83 доларів США, що свідчить про те, що на момент винесення постанови про закриття виконавчого провадження боржник не сплатив всю суму заборгованості в доларах США, у зв`язку з чим у державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.

Вважає постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження незаконною, оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США, а тому державний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

від 23 січня 2025 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що під час ухвалення рішення від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області, врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем вимог. Оскільки боржник сплатив повну суму заборгованості у розмірі 4 343 500 грн на користь ОСОБА_1 , то оскаржена постанова та дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

08 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня

2025 року. Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, ухваливши по справі нове судове рішення про задоволення вимог скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі

№ 173/614/16-ц, стягненню підлягала заборгованість саме у валюті зобов`язання, про що свідчить наведення судом курсу долара США до гривні на день ухвалення судового рішення. Стягнута сума не є незмінною, а підлягає коригуванню під час виконання судового рішення з урахуванням поточного курсу валют на день відповідного платежу.

Наголошує, що стягнута рішенням суду від 22 липня 2016 року у справі

№ 173/614/16-ц сума становить саме 175 000 доларів США, а тому державний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута в іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права в оскаржених судових рішеннях є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 зі скаргою на дії та рішення державного виконавця) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень частини другої та третьої статті 451 ЦПК України

(в редакції, чинній на момент звернення ОСОБА_1 зі скаргою на дії та рішення державного виконавця) у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказано, що «правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Із матеріалів справи убачається, що, ухвалюючи рішення у справі, Шевченківський районний суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі

№ 6-1445цс17».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у

статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). З наведених підстав вказівка в резолютивній частині рішення суду першої інстанції про стягнення відповідних сум з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу є помилковою, тому з резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід виключити слова «з конвертацією цієї суми у національну валюту на день здійснення платежу» у всіх випадках їх застосування».

У розглядуваній справі встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі

№ 173/614/16-ц стягнуто з ПП «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1

4 343 500 грн заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на 22 липня 2016 року.

В подальшому, на виконанні у Заводському відділі державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц.

На виконання рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц із ПП «Світлана-2000» державним виконавцем стягнуто: 03 січня 2019 року 1 439 900 грн за рахунок передачі майна боржника; 26 жовтня 2021 року

66 579,65 грн; 19 листопада 2021 року 2 837 020,35 грн, а усього 4 343 500 грн, що підтверджено повідомленням державного виконавця.

23 листопада 2021 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання заявниці на те, що оскільки резолютивна частина рішення

від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц містить визначення суми заборгованості у розмірі 4 343 500 грн з урахуванням курсу валют станом на

22 липня 2016 року, а тому саме в доларах США повинно бути виконане це судове рішення, колегія суддів відхиляє як необґрунтоване, оскільки сума заборгованості була визначена і стягнута судом в гривні.

Більш того, згідно із рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц, а також ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року, яким це рішення залишено без змін, ОСОБА_1 , при зверненні до суду з позовом, просила стягнути заборгованість з відповідачів не в доларах США, а у гривні, і суд вирішив позов в межах заявлених нею вимог.

У разі незгоди з рішенням суду позивачка мала право оскаржити його в апеляційному та касаційному порядку, а у разі якщо вважала необхідним його роз`яснення - звернутися до суду, який ухвалив рішення, з відповідною заявою, в порядку, передбаченому статтею 271 ЦПК України.

Оскільки судами встановлено, що боржником сплачена сума боргу, визначена рішенням суду та виконавчим документом, державний виконавець, в межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», правомірно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Доводи касаційної скарги в частині того, що боржником не було сплачено суму заборгованості в повному обсязі в гривні, зводяться до необхідності переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції визначені статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині видачі дубліката виконавчого листа, то суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вказана вимога не підлягає вирішенню під час розгляду скарги на дії та рішення державного виконавця.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні скарги

ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця є очевидним та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394, 406 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у справі № 173/1449/24.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников