н/п 2/490/1238/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Горбань М.С.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов, у якому позивач просив суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2024 року визначено головуючого у справі суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.12.2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Одночасно з цим зобов`язано Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування надати висновок щодо доцільності задоволення позовних вимог, а саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його доньки.

У судове засідання 07.04.2025 року сторони не з`явилися.

До канцелярії суду представник позивача ОСОБА_4 подала заяву, у якій просила провести розгляд справи за її з позивачем відсутності, зазначаючи, що позовну заяву підтримує та просить її задовольнити.

Від відповідача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшла заява, в якій він просить провести розгляд справи за його відсутності зазначаючи при цьому, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, на підтвердження чого додав посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорною Л.С. відповідну заяву.

Відповідно до приписів частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (частина друга статті 200 ЦПК України).

Частина перша статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Враховуючи, що відповідач подав до суду заяву про визнання позову, суд з огляду на приписи частини другої статті 200 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. Зважаючи на прохання позивача та відповідача про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками зазначено: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 (мати дитини) 29.07.2021 рок уклала шлюб з ОСОБА_5 .

Відповідно до повідомлення, наданого КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської міської ради від 06.11.2024 року №413 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до закладу за медичною допомогою до лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не зверталася.

Відповідно до характеристики лікаря-педіатра КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» сімейної амбулаторії №1 від 25.10.2024 року - дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в ЦПМСД №4. Стан дитини задовільний, скарги відсутні. На всі прийоми до лікаря приходить мати ОСОБА_1 батько ОСОБА_2 жодного разу не відвідував поліклініку разом з дитиною, участі у вирішенні питань, що стосується здоров`я дитини не приймає, здоров`ям дитини жодного разу не цікавився.

Відповідно до характеристики Миколаївської гімназії №7 Миколаївської міської ради Миколаївської області - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у закладі, зарекомендувала себе, як старанна і відповідальна учениця. Мати, ОСОБА_1 створює належні умови для всебічного розвитку дитини, цікавиться успіхами ОСОБА_6 , контролює її присутність на онлайн заняттях. Дитина в повному обсязі забезпечена всім необхідним приладдям для очного і дистанційного навчання. Мати знаходиться на зв`язку з класним керівником, відвідує батьківські збори. Батько, ОСОБА_2 , успіхами у навчанні доньки не цікавиться, зв`язок з класним керівником не підтримує, батьківські збори відвідує.

У заяві, яку 16.12.2024 року посвідчено приватним нотаріусом миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Чорною Л.С., ОСОБА_2 зазначив, що дає вільну і безумовну відмову від виховання і утримання моєї малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Не заперечує проти позову про позбавлення його батьківських прав.

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради №6139/02.02.01-22/06/14/25 від 11.03.2025 року слідує, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

У своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04 (§54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п. 78).

У §100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09 вказано на те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не бере участі у утриманні та вихованні своєї дитини.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11.03.2025 року, ОСОБА_2 написав заяву на ім`я начальника служби у справах дітей про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у висновку зазначено, що дитина має прив`язаність до матері, сестричок, з боку вітчима відчуває піклування, любо, захист та підтримку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачка протягом тривалого часу (більше п`яти років) свідомо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки ОСОБА_6 , що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Щодо визнання відповідачем позову то суд зазначає, що в сімейному законодавстві закріплено принцип невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини.

Суд, оцінивши відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України надані докази, вивчивши матеріали справи, вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 не піклується про свою доньку ОСОБА_7 , свідомо ухиляється від своїх обов`язків по її вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

При цьому суд не приймає відмову відповідача від добровільного утримання та виховання дитини, оскільки така відмова не передбачена чинним законодавством. Однак, зміст поданих відповідачем заяв свідчить про те, що батько дитини не здійснює її виховання та утримання.

Під час підготовки висновка органом опіки та піклування з`ясовано ставлення дитини до свого батька та зазначено, що ОСОБА_6 потребує частішого та наживо спілкування з батьком, а не інколи по телефону.

За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно зі статті 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягнення судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно його дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. за подання позовної заяви до суду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Шолох