ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/846/25 Справа № 225/4935/17 Суддя у 1-й інстанції - Мигалевич В. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №225/4935/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року,

встановив:

У вересні 2017 року ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що між ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №51110С3 від 15.04.2010 року.

Згідно з умовами кредитного договору позивачем було надано відповідачу кредит в сумі 100 000 гривень з кінцевою датою погашення 14.04.2020 року для оплати придбання нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати банку щомісяця проценти за користування кредитом в розмірі 28% річних.

Однак, внаслідок порушення відповідачем порядку погашення кредиту та сплати відсотків, нарахованих за користуванням кредитом, що свідчить про невиконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 31.08.2017 року у відповідача утворилась заборгованість перед банком.

Враховуючи вищезазначене, просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 100 893 гривень 92 копійок, з яких 53 761,73 гривень - заборгованість за основним боргом; 47 132,19 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року позовні вимоги ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором №51110С3 від 15.04.2010 року в розмірі 100 893 гривень 92 копійок, з яких 53 761,73 гривень - заборгованість за основним боргом; 47 132,19 гривень - заборгованість по процентах. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» судові витрати в розмірі 1 600 гривень, та суму витрат, пов`язаних з публікацією оголошення в пресі в розмірі 924 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх фактичних обставин справи, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не була належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи, що позбавило її права на захист.

Крім того зазначає, що предметом договору іпотеки №51110С3 від 15.04.2010 року, відповідно пункту 2.1.1 є майно, що надане у забезпечення зобов`язання за кредитним договором. Фактично іпотекою є забезпечення виконання, як правило, грошового зобов`язання нерухомим майном, яке на період дії іпотеки залишається у користуванні власника, проте, у разі невиконання (прострочення виконання) забезпеченого зобов`язання воно може бути виконане за рахунок цього нерухомого майна шляхом звернення на нього стягнення переважно перед іншими кредиторами. Відтак, за невиконання умов договору кредитор мав подати до суду позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим зауважує, що квартира, яка є предметом іпотеки, знаходиться на тимчасово окупованій території, а відповідач є внутрішньо переміщеною особою з 21.10.2015 року, а у відповідності Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» боржник звільняється від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним упродовж строку тимчасової окупації.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Крім того зазначає, що Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року доповнено статтею 92 , згідно якої внутрішньо переміщені особи звільняються від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики.

Вказує, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, що між сторонами був укладений кредитний договір №51110С3 від 15.04.2010 року (а.с.5-8).

За умовами кредитного договору позивачем було надано відповідачу кредит у сумі 100 000 гривень з кінцевою датою погашення 14.04.2020 року для оплати придбання нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати банку щомісяця проценти за користування кредитом у розмірі 28% річних.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, грошові кошти позичальнику у вигляді встановленого кредитного ліміту надав, про що свідчить виписка з позичкового рахунку за період з 14.04.2014 року по 31.08.2017 року (а.с.16-27).

Натомість, відповідачем передбачені договором умови погашення кредиту та процентів за користування кредитом було порушено, внаслідок чого у останнього станом на 31.08.2017 року утворилась заборгованість перед позивачем в загальній сумі 100 893, 92 гривень.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав умови кредитного договору в повному обсязі, натомість, доказів повного чи/або часткового погашення спірної кредитної заборгованості відповідачем матеріали справи не містять, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду, у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване заочне рішення складено 16 листопада 2017 року.

За відомостями відділу та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Донецькій області ОСОБА_1 зареєстрованою/знятою з реєстрації не значиться (а.с. 49).

Також, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення у друкованому засобі масової інформації «Урядовий кур`єр» за 11 листопада 2017 року (а.с. 19, 20).

Відповідно частин 9, 10 статті 74 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення рішення) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України №52 від 25 січня 2006 року «Про порядок визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи» Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства юстиції щороку до 1 грудня визначає друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та затверджує перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, у яких розміщуються оголошення про виклик до суду і повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, передбачені у пункті 2 цього Порядку.

У відповідності до затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2017 році будуть розміщуватись оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, на території Донецької області таким засобом масової інформації місцевої сфери розповсюдження є «Донеччина».

Крім того, вищезазначеним порядком визначено газету "Урядовий кур`єр" друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в цій частині доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, відповідач була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ч.1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору позивачем було надано відповідачу кредит у сумі 100 000 гривень з кінцевою датою погашення 14.04.2020 року для оплати придбання нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , з визначеною у договорі процентною ставкою у розмірі 28% річних.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, грошові кошти позичальнику у вигляді встановленого кредитного ліміту надав, про що свідчить виписка з позичкового рахунку за період з 14.04.2014 року по 31.08.2017 року (а.с.16-27).

Натомість, відповідачем передбачені договором умови погашення кредиту та процентів за користування кредитом було порушено, внаслідок чого в останньої станом на 31.08.2017 року, утворилась заборгованість перед позивачем в загальній сумі 100 893, 92 гривень.

Наданий до суду кредитний договір у встановленому законом порядку не оспорювався та недійсним не визнавався.

При цьому, матеріали справи не містять доказів проведення сплати боржником сум за кредитним договором в іншому розмірі, чим зазначав позивач.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач як внутрішньо переміщена особа у відповідності до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» та ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» звільняється від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним упродовж строку тимчасової окупації, а позичальнику забороняється нараховувати пеню та/або штрафи на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Закону № 1636-VII визначення правового статусу та забезпечення прав внутрішньо переміщених осіб з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим здійснюються у порядку, визначеному Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Упродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим звільняється від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Національний банк України приймає рішення про зміну класифікації таких іпотечних кредитів або інші рішення з метою недопущення погіршення ліквідності (фінансового стану) кредитора. Норми цього пункту не поширюються на нерухоме житлове майно, загальна площа якого перевищує показники, встановлені статтею 265 Податкового кодексу України. На громадянина України, який виїжджає з тимчасово окупованої території АР Крим за межі державного кордону України на місце постійного проживання або змінює своє громадянство, не поширюються норми цього пункту.

Аналіз вищенаведеної статті дає підстави для висновку про те, що впродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа звільняється від виконання грошових зобов`язань щодо сплати періодичних платежів на погашення тіла кредиту та процентів, тобто від виконання обов`язку погашати суми, які вона повинна була сплачувати кредитору в період тимчасової окупації території АР Крим.

Але дія зазначеного закону розповсюджувалась на вільну економічну зону "Крим", яка запроваджувалась у межах двох адміністративно-територіальних одиниць України: Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Предметом забезпеченням за іпотечним договором №51110Z4 виступала квартира, загальною площею 66 м. кв., розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

То ж норми цієї статті не поширюються на даний вид правовідносин і банк цілком правомірно у 2017 році звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_1

15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно положень ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання ч. 6 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 05.11.2014 № 18-112/64483 "Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО" повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання.

Також, на виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2015 № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що боржник у вказаний період не звільняється від повернення тіла кредиту за зобов`язанням та відсотків за користування кредитом, а звільняється лише від пені та/або штрафів на основну суму заборгованості.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Однак, встановлено, що позивач у цій справі за вищевказаним договором не нараховував пеню та штрафи, та не ставив питання про їх стягнення з відповідача, відтак, посилання на ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" є безпідставним і жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність позовної заяви вимогам ЦПК України та обов`язку позикодавця стягнути заборгованість на предмет іпотеки, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки, позовна заява відповідає вимогам ЦПК України, а стягнення заборгованості на предмет іпотеки є правом позивача, а не обов`язком, як зазначає відповідач.

Крім того, твердження відповідача про те, що внутрішньо переміщені особи звільняються від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики у відповідності з Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року, який доповнено статтею 9-2, колегією суддів апеляційного суду не приймаються до уваги, оскільки на момент винесення оскаржуваного рішення даної статті в вищезазначеному законі не було, а з`явилась вона лише в 2021 році.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів висновки суду або свідчили б про невірну оцінку судом обставин справи та невірне застосування ним законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року немає, оскільки, воно відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий суддя: О.І.Корчиста