Справа № 550/1397/24
Провадження № 2/550/191/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року селище Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Литвин В.В.,

за участю секретаря судового засідання Томас Ю.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» (попередня назва ТОВ «Росвен Інвест Україна»),

треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Діана Гагіківна; 2) приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський Олег Володимирович; 3) приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мельник Роман Іванович,

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно отриманих коштів,

Учасники справи: не з`явилися

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому вказав, що 04.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. відкрито виконавче провадження № 64331240 з примусового виконання виконавчого напису № 2521 від 28.12.2020, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., яким передбачено звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» 25 935,00 грн. заборгованості за кредитним договором від 23.11.2012.

В обґрунтування поданої зави заявником вказується на те, що вказаний виконавчий напис, на підставі якого відкрито виконавче провадження, вчинений з порушенням норм чинного законодавства з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, а також з підстав небезспірності вимог стягувача в частині розміру заборгованості. Крім того, позивачем зазначено, що вчинення виконавчого напису на нотаріально непосвідченому договорі суперечить висновкам Верховного Суду, у зв`язку з чим просить суд визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Також, оскільки в ході виконавчого провадження з нього на користь відповідача було стягнуто 4 485,49 грн., позивач просить стягнути з відповідача вказану суму як безпідставно набуті кошти, а також судові витрати.

Ухвалою судді від 05.03.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті та призначено підготовче судове засідання на 03.04.2025.

03.04.2025 представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити (а.с. 133).

Ухвалами суду від 03.04.2025 та від 17.04.2024 підготовче судове засідання відкладалося у зв`язку з неявкою учасників справи.

24.04.2025 до суду від відповідача надійшли: клопотання про врегулювання спору за участю судді (а.с.183-185) та заява про визнання позову (а.с. 180-182).

Також, 24.04.2025 до суду надійшло клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (а.с.186-204), у якому він просить зменшити суму судових витрат на правничу допомогу, про стягнення яких просить позивач, до 2 230,00 грн., посилаючись на незначну складність справи та сталу судову практику в такій категорії спорів, а також не співмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та витраченим на них часом. У цьому ж клопотанні відповідач просить проводити судові засідання у справі без участі представників відповідача.

Інших заяв чи клопотань від учасників справи до суду не надходило.

У підготовче судове засідання треті особи не з`явилися, своїх пояснень по суті позовних вимог суду не надали, про місце, час і дату судового засідання повідомлені відповідно до норм ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи.

Відповідно до положень ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється.

В судовому засіданні суд розглянув клопотання відповідача від 24.04.2025 про врегулювання спору за участю судді, та вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

Положеннями ст. 202 ЦПК України визначено порядок призначення врегулювання спору за участю судді, а у ст. 203 ЦПК України порядок проведення врегулювання спору за участю судді.

За змістом вказаних норм про проведення процедури врегулювання спору за участю судді суд постановляє ухвалу, якою одночасно зупиняє провадження у справі. У випадку недосягнення сторонами мирного врегулювання спору за наслідками проведення врегулювання спору повторне проведення врегулювання спору за участю судді не допускається.

Проведення врегулювання спору за участю судді здійснюється у формі спільних та (або) закритих нарад. Суддя спрямовує проведення врегулювання спору за участю судді для досягнення сторонами врегулювання спору.

Разом з тим, від позивача чи його повноважного представника згоди на проведення врегулювання спору за участю судді до суду не надходило.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати, що будуть дотримані інтереси всіх сторін при врегулюванні спору, тому клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Судом також розглянуто заяву відповідача про визнання позову.

Ознайомившись із змістом вказаної заяви, перевіривши, чи не обмежений представник відповідача у повноваженнях на підписання такої заяви, суд вважає можливим її прийняти.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Всебічно, повно і об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їм належну правову оцінку, керуючись внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Діаною Гагіківною вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 2521, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» (після перейменування ТОВ «Свеа фінанс») 25 935,00 грн. заборгованості за кредитним договором № 005-20533-231112 від 23.11.2012, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», за період з 27.01.2018 по 06.11.2020, у тому числі 10000,00 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту, 15 435,00 грн. простроченої заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом, 500,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису (а.с.11).

На підставі вказаного виконавчого напису 04.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64331240 та розпочато примусове його виконання (а.с.14).

Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельника Р.І. від 20.09.2021 виконавче провадження ВП № 64331240 прийнято останнім до свого провадження (а.с. 15).

З платіжної інструкції № 2445fPBNKI000d49e0001 від 20.11.2024 вбачається, що з позивача ОСОБА_1 відбулося стягнення грошових коштів в сумі 4 485,49 грн. за виконавчим провадженням ВП № 64331240 з виконання виконавчого напису № 2521, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Діаною Гагіківною (а.с.16).

Позивач стверджує, що виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. з порушенням вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 259/5, за відсутності нотаріально посвідченого кредитного договору та доказів безспірності заборгованості за кредитним договором.

Судом встановлено, що спірний виконавчий напис вчинено на підставі ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат», п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (а.с. 11).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі також Перелік документів). До цієї постанови неодноразово вносилися зміни і доповнення.

Так, постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту:«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.

Відповідно до статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, на момент вчинення спірного виконавчого напису від 28.12.2020 кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входив (і на даний момент не входить) до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У свою чергу, відповідачем не заперечується небезспірність заборгованості позивача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» (до перейменування ТОВ «Росвен Інвест Україна») за кредитним договором № 005-20533-231112 від 23.11.2012, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», за наявності якої було б можливим вчинення оспорюваного виконавчого напису.

Адже в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач надав приватному нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису саме його нотаріально посвідчену копію.

Таким чином, вчиняючи 28 грудня 2020 року виконавчий напис № 2521, приватний нотаріус Григорян Д.Г. неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.

Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».

Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 2521 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів.

Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374 (п. 95).

За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та про те, що спірний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Також, відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала правана збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання невигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторіну зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майноза рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, таким, що не підлягає виконанню, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала.

Отже, оскільки правова підстава набуття відповідачем грошових коштів у сумі 4 485,49 грн., що стягнені з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса № 2521, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпала, отримані відповідачем кошти в сумі 4 485,49 грн. підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4 485,49 грн. безпідставно набутих коштів.

За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 422,40 грн. (1 211,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру та 1 211,20 грн. за позовну вимогу немайнового характеру).

Щодо вимоги про відшкодування позивачеві витрат на правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн. суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу його представником надано: копію договору № 24/11/24 від 24.11.2024 про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Белеєм Віталієм Миколайовичем; квитанцію від 27.11.2024 за підписом адвоката Белея В.М. про сплату ОСОБА_1 гонорару в сумі 7000,00 грн.; Акт (опис) наданої правової допомоги від 27.11.2024; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Белея В.М.; копію ордера на надання правничої допомоги; копії адвокатських запитів.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог щодо співмірності судових витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність справи, яка є незначною, враховуючи предмет спору, ціну позову, беручи до уваги визнання позову відповідачем та його клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, а також те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, якість підготовлених і поданих до суду представником позивача заяв і клопотань, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, який буде відповідати критерію реальності та розумності, буде співмірним із виконаними адвокатом роботами та наданими адвокатськими послугами у даній справі, становить 3 500,00 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 133, 137, 141, 200, 258, 259, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні заяви відповідача про врегулювання спору за участю судді відмовити.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Діаною Гагіківною 28 грудня 2020 року та зареєстрований у реєстрі за № 2521.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» на користь ОСОБА_1 4 485 (чотири тисячі чотириста вісімдесят п`ять) гривень 49 копійокбезпідставно набутих коштів, 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок судових витрат зі сплати судового збору та 3 500 (три тисячі) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження, після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, заначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс», , б-р Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Діана Гагіківна, АДРЕСА_2 .

Третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський Олег Володимирович, вул. Гуцульська, буд. 7, офіс 1, м. Львів.

Третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мельник Роман Іванович, вул. Старосільська, буд. 1-У, офіс 10, м. Київ.

Суддя В.В. Литвин