КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2027/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

судді: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Ішуніної Л. М.

від 25 липня 2024 року

у цивільній справі № 760/16329/23 Солом`янського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні

про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 засобами підсистеми «Електронний суд» звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року позовна заява визнана неподаною та повернута позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з урахуванням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист людини і основоположних свобод; прийняти рішення з урахуванням доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідувань порушень в Україні від 18.10.2022 та офіційно наданих розрахунків Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України завданих збитків з урахуванням Орхуської конвенції, ратифікованої Законом України від 06 липня 1999 року № 832-ХІV та позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року, справа № 759/23414/20 (провадження № 61-11583св22) та наданої практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів та захистити порушені права на Національному рівні, адже вказана справа буде предметом розгляду Європейським судом з прав людини; розгляд справи проводити за відсутності позивача.

Апелянт вважає, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року про повернення позовної заяви є незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, адже суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, не дослідив докази, не застосував практику Європейського суду з прав людини, що призвело до невідповідності рішення нормам чинного законодавства та позиції ЄСПЛ.

Вказує на розбіжності в датах винесення та відображення ухвали в системі «Електронний суд», що, на його думку, свідчить про можливу фальсифікацію. Наголошує, що судом першої інстанції взагалі проігноровано позиція, викладена в постанові Київського апеляційного суду від 31 травня 2022 року справа № 760/17267/20 (апеляційне провадження № 22-ц/824/1226/2022), що додатково свідчить про незаконність ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року по справі № 760/16329/23. Окремо зазначав, що про ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 28 липня 2023 року справа №760/16329/23 про залишення позовної заяви без руху, позивачу відомо не було, про її існування дізнався лише 30.07.2024, а винесена вказана ухвала суду, після направлення ряду скарг на повну бездіяльність суду, першої інстанції - скарги у додатках.

Зазначає, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, а отже відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969р. не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН.

Також вказує, що протягом останніх п`яти років він вимушений прилаштовуватися до нових умов життя, викликаних збройною агресією Російської Федерації проти України, не має повноцінного відпочинку, оскільки постійно думає про жахіття війни, відчуває безпорадність через небезпеку, створену збройною агресією Російської Федерації, та порушенням своїх прав проживати в мирі та спокої.

Вважає, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя людей, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р.

Наголошує, що згідно позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року, справа № 759/23414/20 (провадження № 61-11583св22) визначено, що ОСОБА_1 має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, гарантовані статтями 13 та 50 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду ОСОБА_1 , а також на його електронну адресу копії ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що є учасником бойових дій та інвалідом 2-ї групи. Після початку збройної агресії Російської Федерації проти України апелянт постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його, позивача, стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Стверджував, що йому було завдано моральної шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Посилаючись на численні порушення прав людини та екологічні злочини, вчинені Російською Федерацією під час війни в Україні, позивач просип суд стягнути з Російської Федерації 100 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Просив суд прийняти рішення з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху, з підстав її невідповідності вимогам ст. ст. 175,177 ЦПК України.

Такими недоліками суд першої інстанції вказав, відсутність ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відповідача, що унеможливлює з`ясування дійсного місцезнаходження відповідача - юридичної особи та визначення юрисдикційної підсудності. Також суд вважав, що позивач, звернувшись до суду з указаним позовом до РФ в особі посольства РФ в України не обґрунтував та не надав доказів підсудності справи Солом`янському районному суду міста Києва. Також, за висновком суду в порушення ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач не додав до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів, й додав позовної заяви три рішення Європейського суду з прав людини викладені іноземною мовою, без оформленого належним чином перекладу українською мовою, що за висновком суду унеможливлює їх належне вивчення та оцінку.

Вказана ухвала суду була направлена одержувачу ОСОБА_1 в його електронний кабінет 07 грудня 2023 року о 18:29:43, доказом чого є довідка про доставку електронного документу (а. с. 104 т. 1).

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ухвалою від 25 липня 2024 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не виконані вимог ухвали суду про усунення недоліків.

Колегія судів не погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 2 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України).

Вважаючи недоліком позовної заяви відсутність коду юридичної особи відповідача (ЄДРПОУ), суд першої інстанції не врахував, що вимога щодо такого коду стосується юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, якими а ні іноземна держава, а ні його посольство не є.

Посилаючись на те, що відсутність ідентифікаційного коду юридичної особи відповідача (ЄДРПОУ) унеможливлює з`ясування дійсного місцезнаходження відповідача та визначення юрисдикційної підсудності, суд залишив поза увагою, те що держава, зокрема іноземна (Російська Федерація), не є юридичною особою у звичному (традиційному) розумінні, вимога надання коду ЄДРПОУ є для позивача є нездійсненною та надмірно формальною.

Вказуючи на відсутність обґрунтування підсудності справи саме Солом`янському районному суду міста Києва, суд не звернув уваги на те, що звертаючись із позовом, позивач вказав місцезнаходження представництва відповідача на території України (посольство Російської Федерації в Україні), будівля якого знаходиться за адресою м. Київ, просп. Повітрофлотський 27, не врахував, що цивільний процесуальний закон не покладає на позивача обов`язку наводити обґрунтування визначеної ним підсудності для звернення із позовом, водночас перевірка дотримання правил підсудності є процесуальним обов`язком суду, який у разі порушення таких правил має ухвалити процесуальне рішення відповідно до вимог § 3. Територіальна юрисдикція (підсудність) Глави 2 ЦПК України.

Вказуючи на необхідність надання «всіх наявних» доказів разом з позовною заявою, суд не зважив на те, що питання обсягу й достатності доказів вирішується судом після відкриття провадження в межах підготовчого провадження, адже суд може провести підготовче судове засідання для з`ясування відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України, зокрема, питань щодо остаточної визначеності предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Зважаючи на те, що процес збирання доказів може бути тривалим, і позивач може отримати нові докази вже після подання позовної заяви, позиція позивача може уточнюватися в ході судового розгляду, що також може вплинути на перелік необхідних доказів, абсолютизація вимоги надання «всіх» доказів на стадії подання позовної заяви, на переконання колегії суддів, свідчить про порушення справедливого балансу між дотриманням процесуальних вимог та захистом права на судовий захист.

Щодо надання перекладів рішень ЄСПЛ, суд не обґрунтував, чому саме повний переклад усіх рішень ЄСПЛ є необхідним для розгляду справи, не зважив на співмірність зусиль позивача з метою забезпечення перекладу порівняно з метою, яку переслідує суд (забезпечення розуміння змісту документів), не врахував, що рішення ЄСПЛ є загальнодоступними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, який у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд, згідно зі статтею 6 Конвенції.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26 липня 2007 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Колегія суддів доходить висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, повернувши позовну заяву ОСОБА_1 .

Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, така ухвала підлягає скасуванню з підстав визначених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року скасувати.

Справу повернути до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко