Провадження № 2/487/860/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

23 квітня 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнка В.О., за участю секретаря судового засідання Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

09.12.2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, у якій просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0479 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:011:0033.

Позов мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно тим же нотаріусом 29 березня 2016 року. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0479 га, кадастровий номер :05:011:0033. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09 жовтня 2024 року: цільове призначення земельної ділянки визначено - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) категорія земель: землі житлової та громадської забудови.

Земельна ділянка площею 0,0479 га з часу укладення договору купівлі-продажу і на даний час перебуває у її володінні. Однак, їй стало відомо, що вона не має можливості приватизувати вказану земельну ділянку, оскільки вона належить відповідачу на підставі державного акту від 16 серпня 1994 року № 1062 - відповідно до відповіді наданої Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 07 листопада 2024 року. Відповідач ухиляється від належного оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки на її ім`я.

Також зазначила, що відповідач набув право власності на вказаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 1994 року посвідченого Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 була передана у власність рішенням Миколаївської міської ради від 12 лютого 1994 року № 16/11, на підставі якого було видано Державний акт від 16 серпня 1994 року № 1062 на ім`я відповідача.

В 2002 році відповідач уклав договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, за яким набувачем була Одеська залізниця, яка в 2007 році видала свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, земельна ділянка не була вказана як предмет договору при зазначених переходах права власності на житловий будинок за АДРЕСА_3 .

З урахуванням вище вказаного, вона на даний час позбавлена можливості реалізації своїх прав, що послужило підставою для її звернення до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 16.12.2024 року за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.03.2025 року закрито підготовче провадження по справі.

Позивач до судового засідання не з`явилася, до суду надала заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність.

Відповідач та треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до судового засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця»до судового засідання не з`явився, надав до суду пояснення, у яких просив розгляд справи проводити без участі представника АТ «Українська залізниця». Зазначив, що право власності на будинок було набуте ДП «Одеська залізниця» 25.07.2002 шляхом купівлі у ОСОБА_2 12.09.2007 право власності на будинок шляхом його приватизації перейшло до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та у подальшому перейшло до ОСОБА_1 . На теперішній час земельна ділянка з кадастровим номером :05:011:0033 розташована поза межами смуги відведення залізниці, будь-які виробничі процеси пов`язані з діяльністю залізничного транспорту на ділянці не здійснюються. Визнання права власності на вказану земельну ділянку за сторонніми особами не вплине на господарську діяльність регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Розглянувши подані позивачами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0479 га, кадастровий номер :05:011:0033. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-024 від 09.10.2024 року: цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) категорія земель: землі житлової та громадської забудови.

Як зазначає позивач у позовній заяві земельна ділянка площею 0,0479 га з часу укладення договору купівлі-продажу і на даний час перебуває у її володінні.

Проте згідно повідомлення заступника міського голови Виконавчого комітету Миколаївської міської ради земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 495 кв.м. передана у власність рішенням Миколаївської міської ради від 12.02.1994 №16/11, на підставі якого було видано Державний акт від 16.08.1994 №1062 на ім`я ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що 25 липня 2002 року між ОСОБА_2 та Одеською залізницею в особі уповноваженої особи Скірдова Миколи Георгійовича укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 .

12 вересня 2007 року Відокремленим структурним підрозділом Миколавїської дистанції кролії №14 Одеської залізниці видано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом, земельна ділянка не була вказана як предмет договору при зазначених переходах права власності на житловий будинок за АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку, здійснюється державним реєстратором речових прав на нерухоме майно після подання відповідних документів, які підтверджують право особи на реєстрацію даної земельної ділянки. Тобто внаслідок проведення таких реєстраційних дій речове право набувається, змінюється або припиняється.

Для реєстрації права власності, або іншого права користування, на земельну ділянку особі необхідно звернутись до центру надання адміністративних послуг із пакетом документів, який включає в себе: витяг з Державного земельного кадастру.

Відповідно до постанови КМ «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02.04.2002 №449 кадастровий номер як обов`язковий реквізит на державних актах на право власності на землю почав присвоюватися лише після 02.04.2002.

Частиною 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про Держаний земельний кадастр», п. 109 Постанови КМУ Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру, чітко визначений перелік осіб, який має право на подання заяви на державну реєстрацію земельних ділянок, а саме: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву); замовника документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки державної, комунальної власності, у випадках, коли розроблення такої документації відбувається без дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування; власника земельної частки (паю) або його спадкоємця (у разі формування земельної ділянки в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); особи, визначені частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками ВП ВС, викладеними у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом б) ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

Згідно чинної редакції ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється.

Оскільки, форма Державного акту із зазначенням кадастрового номера була затверджена 02.04.2002 (постанова Кабінету Міністрів України №449, що втратила чинність 23.07.2013 року, у зв`язку з чим Державні акти старого зразка не містять кадастрового номеру, державний акт від 16.08.1994 №1062 виданий у 1994 році ОСОБА_2 не містить кадастрового номеру, тому інформація також відсутня у Кадастровій карті України.

Якщо особа є власником земельної ділянки, право власності на яку підтверджено Державним актом без зазначення кадастрового номера, то їй необхідно належним чином здійснити процедуру реєстрації права власності на вище згадану на земельну ділянку. Згідно ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до законодавства, наявність у земельної ділянки такого унікального кадастрового номера обов`язкова.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. (Частина перша статті 120 в редакції Закону N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 року)

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає, зобов`язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов`язується прийняти майно (товар).

Саме з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майн; до особи переходить право на земельну ділянку (статті 657 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Крім того, аналіз ст. 120 ЗК України 2001 року з точки зору її дії в часі дає підстави для висновку про те, що на момент укладення договору дарування жилого будинку чинною була редакція, відповідно до якої, якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності лише на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своє інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавленні права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуження будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеним] Законом України № 1702-VІ від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід, права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК Україні, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиці Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16).

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має прав мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 381 ЦК визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, наведеними приписами ст. 120 Земельного кодексу України введена нова підстава припинення права власності на земельну ділянку, яка доповнює перелік таких підстав, що закріплені у ст. 140 Кодексу (Підстави припинення права власності на земельну ділянку). Суть цієї підстави полягає в тому, що якщо власник будівлі (споруди) відчужує її іншій особі, то таке відчуження тягне за собою такий юридичний наслідок, як припинення права власності цієї ж особи на земельну ділянку, на якій розташована будівля (споруда). Причому припинення права власності на землю в даному випадку слід розглядати не як примусове, а як добровільне. Власник, відчужуючи належну йому на праві власності будівлю (споруду), тим самим виражає свою волю на припинення належного йому права власності на земельну ділянку під даною будівлею (спорудою).

Саме ця особливість наведених правових приписів дає підстави говорити про задум законодавця забезпечити автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача будівлі (споруди). Однак, детальний аналіз положень ч. 1. ст. 120 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що в сучасних умовах правового регулювання відносин щодо нерухомого майна вони не забезпечують не тільки автоматичного, а навіть більш-менш синхронного переходу прав на об`єкти земельної і не земельної нерухомості.

Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в селищах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, становить не більше 0,15 гектара (п.«г» ч.1 ст.121 ЗК).

Як вбачається із матеріалів справи Миколаївської міської ради від 12.02.1994 року за № 16/11 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 495 кв.м.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.10.2024 року: земельна ділянка надана громадянинові для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Обмежована земельна ділянка (яка забезпечена виїздом на вулицю, провулок тощо), на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город тощо. За правовим статусом відноситься до земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти (правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 585/2843/17).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

З огляду на те, що позивач не може захистити свої права, окрім як в судовому порядку, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0479 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :05:011:0033.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Треті особи: треті особи Регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пантейлемонівська, 19, .

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 23.04.2025 року.

Суддя В.О. Гаврасієнко