Справа № 369/205/20
Провадження № 6/369/271/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Херенковій К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 про відстрочку виконання судового рішення у цивільній справі № 369/205/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відстрочку виконання судового рішення у цивільній справі № 369/205/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4 045 500 грн, що еквівалентно 150 000 доларів США. У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 5 138 грн.

Постановою Верховного Суду від 25 грудня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Поночевної А. О. залишено без задоволення.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кузнецова І.С. задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою від 29 березня 2013 року, а також - інфляційних втрат та трьох процентів річних за нотаріально посвідченим договором позики від 05 лютого 2013 року залишено без змін.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення основної суми боргу за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4 045 500 грн, що еквівалентно 150 000 доларів США, а також в частині розподілу судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення основної суми боргу за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4 045 500 грн, що еквівалентно 150 000 доларів США, задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 основну суму боргу за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 4 045 500 грн, що еквівалентно 150 000 доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 611,25 грн. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 611,25 грн. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постановою Верховного Суду (додатковою) від 05 лютого 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Кузнецова Іллі Сергійовича про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7 460 гривень на відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 460 гривень на відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

На виконання постанови Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 369/205/20 та додаткової постанови Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 369/205/20, Києво-Святошинським районним судом було видано виконавчі листи, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Літвиненком О.В. було відкрито виконавчі провадження № 77459698 та № 77460595, відповідно.

На переконання заявника, Верховним Судом 25 грудня 2024 року було ухвалено помилкове та незаконне рішення, яке не підлягає оскарженню, однак може бути переглянуте за нововиявленими обставинами, які стануть підставою для перегляду у разі задоволення поданої ОСОБА_1 25 березня 2025 року до Солом`янського районного суду м. Києва позовної заяви про визнання недійсним договору позики від 05 лютого 2013 року.

На підставі викладеного, заявник просила суд постановити ухвалу, згідно якої виконання Постанови Верховного Суду від 25 грудня 2024 року та Постанови Верховного Суду від 05 лютого 2025 року про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 369/205/20 відстрочити до 25 грудня 2025 року.

21 квітня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 адвоката Кузнецова Іллі Сергійовича надійшли заперечення на заяву про відстрочку виконання судового рішення. Зазначив, що доводи ОСОБА_1 , викладені у вказаній заяві не є виключними обставинами у розумінні ст. 435 ЦПК України та ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання чи роблять його виконання неможливим, а тому у задоволенні даної заяви просить відмовити за її безпідставністю.

22 квітня 2025 року на адресу суду від заявника ОСОБА_1 надійшли пояснення стосовно поданих 21 квітня 2025 року заперечень представника ОСОБА_2 адвоката Кузнецова Іллі Сергійовича. Зазначила, що подані заперечення необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Вважає, що задля захисту її порушених майнових прав та охоронюваних законом інтересів заява про відстрочку виконання судового рішення підлягає до задоволення.

Виходячи з положень частини 1 та 2 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заявник ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, подану заяву підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши подану заяву, письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (ст. 18 ЦПК України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці 11 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до положень ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси осіб і є завершальною стадією судового провадження, без належного виконання судових рішень правосуддя втрачає сенс. Право на виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право сторони звернутися із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Отже, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення та розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Виходячи із вимог ст. 435 ЦПК України та ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» відстрочення та розстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і у порядку, передбаченому чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Таким чином, підставою для відстрочення/розстрочення виконання рішення є обставини, що ускладнюють виконання рішення. У вирішенні питання про відстрочення/розстрочення виконання рішення враховуються відсутність вини боржника у створенні обставин, що ускладнюють виконання рішення, тимчасовість перебування боржника у такому стані, а також мають бути враховані права стягувача.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

При розгляді заяв щодо відстрочення/розстрочення виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання строків відстрочення/розстрочення виконання рішення, при цьому надання відстрочки/розстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника та має бути компромісом між заінтересованими особами.

Отже, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні рішення або наявність яких робить його не можливим.

Підстави для відстрочки виконання рішення повинні бути чітко встановлені та підтверджені відповідними доказами.

Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Узагальнюючи підстави наведені заявником у своїй заяві про відстрочення виконання рішення суду, вбачається, що фактично заявник ОСОБА_1 у заявлений спосіб просить зупинити стягнення на підставі виконавчого документа у процедурі виконавчого провадження, що не відноситься до компетенції суду, оскільки імперативними положеннями ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» чітко передбачений перелік підстав для зупинення вчинення виконавчих дій, що відносить до виключної компетенції державного (приватного) виконавця, в свою чергу суд не може підміняти державний орган, рішення якого може бути оскаржене у встановленому порядку, та вирішувати питання, які належать до компетенції суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 7 ст. 435 ЦПК України про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення, оскільки відстрочення виконання рішення суду на стадії виконання підготовчих дій, спрямованих на виявлення підстав для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, як окрема підстава, не передбачена положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та Главою 3 «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами» Цивільного процесуального кодексу України. Інших підстав для відстрочення виконання судового рішення заявником не наведено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 259-261, 354-355, 435 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відстрочку виконання судового рішення у цивільній справі № 369/205/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Інна ФІНАГЕЄВА