ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 квітня 2025 року м. Чернівці

Справа № 718/3615/23

Провадження 22-ц/822/495/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Литвинюк І. М., Височанської Н. К. Лисака І. Н., ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз збут», Вижницького відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Чернівцігаз Збут» стягнуто понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 000 грн.

30 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, до якої долучив клопотання про поновлення строку на оскарження додаткового рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року. Зазначає, що про наявність оскаржуваного рішення дізнався 24 квітня 2025 року під час ознайомлення з матеріалами справи в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ: від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» та інші).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах для усіх учасників процесу, а не лише для відповідача, передбачених вимогами законодавства, яке регулює вирішення відповідних процесуальних питань.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Накладення обмеження дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року).

ЄСПЛ зауважив, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

У цьому аспекті дослідженню підлягають лише дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

З апеляційної скарги та з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 є позивачем у даній справі (718/3615/23). У березні 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2024 року. У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року.

Отже, зазначені дії позивача свідчать, що він приймав активну участь при розгляді даної справи.

Додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області ухвалено 01 березня 2024 року. Надіслано судом першої інстанції до ЄДРСР 01 березня 2024 року та забезпечено надання загального доступу 04 березня 2024 року.

Апеляційна скарга на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області, що ухвалено 01 березня 2024 року, подана до Чернівецького апеляційного суду 30 квітня 2025 року.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2023 року в справі № 336/10821/21 викладено висновок, що «особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно строків подання, форми і змісту скарги, в тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що є проявом добросовісного користування процесуальними правами».

З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії.

Отже, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу самостійно цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 , як позивач у даній справі, який приймав участь та давав пояснення щодо суті спору, в подальшому подавав апеляційну та касаційну скарги, тобто був обізнаний про розгляд справи.

Оскільки апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту оскарженого судового рішення, виходячи з частини другої статті 358 ЦПК України, наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження. При цьому поважність причин пропуску такого строку значення не має.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначав щодо неповідомлення його про розгляд справи або пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили і доказів на підтвердження таких обставин не надав, що є його процесуальним обов`язком.

Оскільки немає підстав для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення у зв`язку з пропуском річного строку у справі, в якій позивач ОСОБА_1 приймав участь, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року.

Отже, підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження за поданою ОСОБА_1 30 квітня 2025 року апеляційною скаргою на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року є подання такої скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 серпня 2020 року у справі № 523/1781/16-ц (провадження № 61-3526св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 493/1858/16-ц (провадження № 61-11368св20), від 30 червня 2021 року у справі № 613/1166/15-ц (провадження № 61-22084св19) та від 1 грудня 2021 року у справі № 171/506/15 (провадження № 61-10887св21).

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Крім того, слід зазначити, що встановлений річний строк у вказаній вище правовій нормі процесуального закону є присічним, таким, що не може бути поновлений, отже правила частини другої статті 358 ЦПК України передбачають обов`язок, а не право суду, відмовити у відкритті апеляційного провадження, не підлягають обмеженню в застосуванні та розширеному тлумаченню.

З урахуванням наведеного, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року слід відмовити.

Керуючись статтею 358 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз Збут», Вижницького відділу державної виконавчої служби у Вижницькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди відмовити.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Головуючий І. М. Литвинюк

Судді: Н. К. Височанська

І. Н. Лисак