Провадження №: 2/755/226/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1., звернулися до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просили встановити факт вимушеного переселення та стягнути з відповідача - держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, на користь кожного з позивачів суму моральної шкоди у розмірі по 1 533 511,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 Євро відповідно до офіційного курсу Національного Банку України станом на день подачі позовної заяви.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим у лютому 2014 року, Росія продовжила військову агресію щодо України. Так, у серпні 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей збройних сил Російської Федерації. Визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, у яких запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків і найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Тобто, з лютого 2014 року триває збройна агресія Російської Федерації щодо України, загинули тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан. Даний указ введено у зв`язку із початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території України. З лютого

2022 року по даний час Російська Федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, майно громадян, завдає шкоди здоров`ю та вбиває громадян. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані Російською Федерацією, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів, тощо. В тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців. Позивачі ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали разом із сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, з 25 лютого 2022 року вся територія Щастинської міської територіальної громади відноситься до територій, які тимчасово окуповані Російською Федерацією. Реєстрація на даній території є беззаперечним доказом проживання позивачів у епіцентрі військових/бойових дій, під час чого вони стають свідками вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення, чують та бачать військові постріли, бомбардування, вибухи, пожежі та руйнування. У зв`язку з цим позивачі були вимушені покинути свій дім та виїхати спочатку до міста Києва. Однак, оскільки у лютому 2022 року в столиці також почалися військові дії, позивачі виїхали за межі території України, спочатку до Польщі, а далі - до Німеччини. Налагодити свій побут без знання іноземної мови не вдалося, тому вимушені були повернутися на територію України.

У зв`язку зі збройною агресією кожного дня позивачі зазнають душевних страждань і приниження, переносять стрес і мають побоювання за свою безпеку та безпеку рідних. Зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв`язки позивачів та погіршилися відносини з оточуючими, кожного дня вживаються додаткові зусилля для організації свого життя та захисту порушеного права. Моральні страждання позивачів внаслідок стресу викликані через постійні повітряні тривоги та необхідність перебування тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури.

Результатом збройної агресії особисто для позивачів стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування населеними пунктами. До війни вони були повноцінними членами суспільства, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Позивачі позбавлені звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення з бомбосховища додому, налагодження побуту. Ці обставини відобразилися на моральному та матеріальному становищі позивачів, зокрема, позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб та рухомим майном, що знаходиться в них, а також втрата можливості розпоряджатися ним, що завдає позивачам моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які позивачі відчувають щоденно через неможливість мирно проживати на рідній землі, користуватися належним їм житлом, спілкуватися з близькими, позивачі вважають, що у даному випадку достатнім та справедливим розміром компенсації буде сума 1 533 511,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

З огляду на викладене позов просили задовольнити.

У порядку досудової підготовки справи судом направлено запити від 13 грудня 2024 року до Управління соціальної та ветеранської політики Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації щодо підтвердження про фактичне місце проживання особи на дату звернення, адресу, за якою із внутрішньо переміщеної особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2

24 грудня 2024 року (вхід. № 70646) Управлінням соціальної та ветеранської політики Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації надано запитувану інформацію щодо ОСОБА_1

23 січня 2025 року (вхід. № 4175) Управлінням соціальної та ветеранської політики Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації надано запитувану інформацію щодо ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18 березня 2025 року на

11 год. 30 хв.

12 лютого 2025 року на офіційному сайті Дніпровського районного суду міста Києва розміщено оголошення про розгляд справи № 755/21594/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення моральної шкоди та повідомлено, що підготовче засідання у даній справі призначено на 18 березня 2025 року на 11-30 год., відповідачеві роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки.

18 лютого 2025 року (вхід. № 9184) до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

18 березня 2025 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 04 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 16 липня 2024 року на 15-00 год.

01 квітня 2025 року на офіційному сайті Дніпровського районного суду міста Києва розміщено оголошення про розгляд справи № 755/21594/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення моральної шкоди та повідомлено, що судове засідання у даній справі призначено на 16 квітня 2025 року на 14 год. 30 хв.

16 квітня 2025 року у судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював висновок, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема, Російською Федерацією, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Щастя, Жовтневого району Луганської області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 20 липня 2017 року № 3004-22856 (дата видачі - 22 червня

2020 року) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Щастя Луганської області, що зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 , фактичним місцем проживання/перебування особи задекларовано: АДРЕСА_2 .

Свідоцтвом про народження від 27 грудня 2017 року серії НОМЕР_1 , виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві, про що складено актовий запис від 27 грудня 2017 року № 3391. Батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно довідки від 15 січня 2018 року № 3004- (дата видачі - 22 червня 2020 року) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Київ, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичним місцем проживання/перебування особи задекларовано: АДРЕСА_2 .

З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , встановлено, що 07 березня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнула державний кордон України у напрямку «виїзд», про що проставлено відповідний штамп.

Також з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , встановлено, що 07 березня 2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетнув державний кордон України у напрямку «виїзд», про що проставлено відповідний штамп.

Крім того, до матеріалів справи долучено нотаріально засвідчені переклади іноземних документів: Тимчасового посвідчення на легальне перебування на території Федеративної Республіки Німеччина, № НОМЕР_4 від 16 травня 2023 року, виданого ОСОБА_1 ; Тимчасового посвідчення на легальне перебування на території Федеративної Республіки Німеччина, № НОМЕР_5 від 19 червня 2023 року, виданого ОСОБА_2 ; Повідомлення від 31 березня 2022 року про присвоєння номера PESE ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого Управлінням Гміни в Липниці-Мурованій, Республіка Польща; Повідомлення від 31 березня 2022 року про присвоєння номера PESE ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого Управлінням Гміни в Липниці-Мурованій, Республіка Польща.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року

№ 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня

2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України

24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди Російської Федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20 (пункт 58).

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Як зазначалось вище, загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Згідно Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до Наказу Антитерористичного центру Служби Безпеки України від 07 жовтня

2014 року № 33/6/ф визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області - з 07 квітня 2014 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про інформаційну систему формування переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» від 07 травня 2022 року № 562, абзац четвертий підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2022 року № 457 викладено в такій редакції: «Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), формується в електронній формі відповідно до Положення про інформаційну систему формування переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2022 року № 562, а у разі відсутності технічної можливості формування такого переліку в електронній формі - затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій».

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за

№ 380/43786, «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якого вся територія Щастинської міської територіальної громади Луганської області вважається тимчасово окупованою територією України з 25 лютого 2022 року. Також зазначено, що у період з 24 лютого 2022 року по 25 лютого

2022 року на території Щастинської міської територіальної громади велися бойові дії.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

За нормою частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статей 12 та 81 ЦПК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.

Відповідно до положень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожного конкретного випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.

Так, матеріалами справи доведено, що позивач внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України була вимушена покинути разом із родиною місце свого постійного проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України, як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок чого позивач втратила житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.

Однак суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 533 511,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 Євро, кожному з позивачів не є доведеними та обґрунтованими.

Суд враховує, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту перебування у власності ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна, зокрема, квартир та земельних ділянок, на території міста Щастя Луганської області чи на тимчасово окупованої території України. Також, з матеріалів справи неможливо встановити дату (момент) вимушеного переселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з території Луганської області, оскільки позивачі зазначають, що проживали у місті Щастя Луганської області до початку повномасштабного вторгнення на території України, однак довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб свідчать про набуття такого статусу ОСОБА_1 у 2017 році, а ОСОБА_2 у 2018 році.

Також суд враховує, що позивач ОСОБА_2 народився у 2017 році на території міста Києва, про що зазначено у свідоцтві про народження, а не на території Луганської області.

При цьому, позивачі не надали доказів на підтвердження правових підстав проживання за задекларованою адресою фактичного місця перебування у статусі внутрішньо переміщених осіб, зокрема, відповідних договорів оренди житлового приміщення, доказів про сплату орендних платежів, комунальних послуг, витрат на утримання майна тощо.

Крім того, ні у підготовче, ні у судове засідання позивачі не з`явилися, пояснень не надавали, клопотань про долучення до матеріалів справи додаткових доказів не заявляли.

Доводи позивача про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах не можуть бути єдиною правовою підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди.

Таким чином, обґрунтованого розрахунку для визначення розміру моральної шкоди позивач не надав.

Отже, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, у зв`язку із наявністю факту у його діях збройної агресії Російської Федерації проти України, в зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості проживати за адресою зареєстрованого місця проживання, що знаходиться на тимчасово окупованій території, та тимчасово евакуюватися до безпечного місця, тимчасово змінювати місце свого проживання. Внаслідок таких дій відповідача позивачі втратили вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, що призвело до моральних страждань позивачів.

Із врахуванням засад розумності, виваженості, справедливості та рівня завдання моральної шкоди, її розмір суд визначає в сумі 200 000,00 грн для кожного з позивачів.

Відповідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», статтями 12, 13, 81, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень

00 копійок).

Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень 00 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання зареєстровано за адресою:

АДРЕСА_1 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 .

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 .

Відповідач - держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, адреса місцезнаходження: вул. Житня, буд. 14, м. Москва, Російська Федерація, 119991.

Повний текст рішення виготовлений 28 квітня 2025 року.

Суддя О.О. Хромова