ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 594/1316/23

Провадження № 22-ц/820/329/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: представник апелянтів адвокат Квятковський Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року (суддя Зушман Г.І.) за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що позивачі та їх дочка ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

22 серпня 1995 року дочка уклала з ОСОБА_3 шлюб, який рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2015 року розірвано.

Однак відповідач залишився проживати у їхньому домоволодінні і систематично порушує правила співжиття, що виявляється у вчиненні фізичного та психологічного насильства.

Стверджують, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, пиячить, вчиняє сварки, бійки, нищить майно, за що неодноразово притягався до адміністративної відповідальності.

У зв`язку з поведінкою відповідача вони не можуть вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю і проживають у своєї іншої дочки ОСОБА_5 у її будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним їм житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 .

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач правомірно набув прав користування спірним житлом, та має законне право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї співвласника будинку ОСОБА_4 . Спірне домоволодіння є єдиним помешканням відповідача. Суд вказував на недоведеність позивачами того, що відповідач систематично порушує правила співжиття, а також вчиняє дії, які унеможливлюють чи утрудняють їхнє користування та розпорядження домоволодінням. Також судом першої інстанції враховано те, що третя особа ( співвласник будинку та колишня дружина відповідача) ОСОБА_4 заперечує проти задоволення позову та виселення ОСОБА_3 з будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що при розгляді справи судом першої інстанції, ні відповідачем, ні третьою особою не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач має право на користування даним житловим приміщенням. ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття з позивачами, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї. На підтвердження цього, крім постанов про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо колишньої дружини ОСОБА_4 було надано витяг з ЄРДР про відкриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 за ст.126 КК України, де потерпілою являється позивачка ОСОБА_2 , який не було взято до уваги судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. На думку відповідача, викладені у апеляційній скарзі доводи є надуманими та такими, що не відповідають передбаченим чинним законодавством України способом захисту цивільного права, а також не знаходять свого відображення у матеріалах цивільної справи.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд у своїй постанові зазначив, що висновки судів про відсутність підстав для виселення відповідача є передчасними, а обставини, які мають значення для правильного вирішення справи встановлені не повно. Під час нового апеляційного перегляду справи апеляційному суду необхідно оцінити ситуацію яка склалася загалом і з урахуванням поведінки відповідача, у тому числі чи зазнала вона змін після 11 серпня 2023 року; з`ясувати чи не було здійснено співвласниками житлового будинку його поділ в натурі або визначено порядок користування спільним майном; чи мають сторони у власності інше житло та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення по суті вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Квятковський Д.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачів, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є власниками житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (по 1/3 частині кожен), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гермаківської сільської ради Борщівського району Тернопільської області 10 червня 2009 року.

22 серпня 1995 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_3 , який заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2015 року у цивільній справі № 594/939/15-ц розірваний.

Згідно довідки, виданої Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області від 04 вересня 2023 року № 541, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та не проживають: ОСОБА_2 , 1951 року народження - пенсіонер, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації; чоловік ОСОБА_1 , 1948 року народження, пенсіонер, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації; дочка ОСОБА_4 , 1975 року народження, не працює; онука ОСОБА_7 , 1996 року народження; онука ОСОБА_8 , 2003 року народження.

Згідно довідки, виданої Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області від 13 вересня 2023 року № 562, ОСОБА_3 фактично проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації.

Згідно із характеристикою, виданою Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області від 13 вересня 2023 року № 561, ОСОБА_3 проживає один в житловому будинку колишньої дружини ОСОБА_4 , яка є власником 1/3 частини. Працьовитий, в громадських місцях поводить себе добре. Від гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до старостинського округу с. Гермаківка Іване-Пустенської сільської ради надходили усні скарги на поведінку гр. ОСОБА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Іване-Пустенської сільської ради від 27 листопада 2023 року № 137 впорядковано адресу і номер житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1 .

У 2017, 2019 роках ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою та другою статті 173-2 КУпАП, за вчинення насильства в сім`ї щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_4 .

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000092, внесеним до ЄРДР 01 вересня 2023 року вбачається, що 11 серпня 2023 року біля 23 год. 00 хв. в с. Гермаківка Чортківського району Тернопільської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за місцем проживання останньої виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 наніс один удар кулаком лівої руки в район живота з лівого боку ОСОБА_2 , в результаті чого остання відчула різку фізичну біль та не отримала тілесні ушкодження.

Згідно із довідкою, виданою Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області від 08 січня 2024 року № 22, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_2 , із 2005 року дотепер, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, належить на праві власності ОСОБА_11 .

Між позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхнім колишнім зятем відповідачем ОСОБА_3 , склалися неприязні відносини.

З письмових пояснень третьої особи ОСОБА_4 від 10 січня 2024 року вбачається, що вона, як колишня дружина відповідача ОСОБА_3 , надала свою згоду на проживання останнього у житловому будинку АДРЕСА_1 . Також третя особа заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.64-66, т.1).

Вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2024 року у справі № 594/1287/23, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні 11 серпня 2023 року кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 126 КК України відносно ОСОБА_2 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Відповідно до частини третьою статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У справі що переглядається, позивачі звертаючись до суду із даним позовом посилалися на те, що вони є співвласники житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_3 без будь-яких правових підстав проживає у вказаному будинку та систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства, а тому такими діями відповідач чинить перешкоди позивачам в користуванні та розпорядженні домоволодінням. Посилаючись на норми ст.116 ЖК України просили відповідача виселити із спірного житлового будинку.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний житловий будинок, належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (по 1/3 частині кожний).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відомостей про те, що ОСОБА_12 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 здійснили поділ будинку чи встановили порядок користування спільним майном, матеріали справи не містять. Під час нового апеляційного перегляду, згідно пояснень представника позивачів встановлено, що співвласники спірного житлового будинку не здійснили поділу (виділу) частки в натурі, порядок користування спільним майном не визначали.

Судом, встановлено, що співвласник вищевказаного житлового будинку, ОСОБА_4 , надала свою згоду на проживання без реєстрації відповідача (колишнього чоловіка) ОСОБА_3 .

Таким чином один із трьох співвласників спірного житлового будинку, використав своє право, передбачене ст.383 ЦК України та надав згоду на проживання іншій особі.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач ОСОБА_3 правомірно набув право користування спірним житлом, згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї співвласниці домоволодіння ОСОБА_4 .

Щодо порушення відповідачем правил співжиття.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з такою особою в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб має бути попередньо вжито заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах мешканців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід враховувати, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі № 442/810/22 зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенцію), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними та поодинокими такі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе») від 13 жовтня 2016 року, заява № 1870/05, пункти 71 та 89). Зокрема, при такому оцінюванні повинно належним чином бути враховано особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, й за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

З обставин, встановлених судом у цій справі, вбачається, що відповідач у період 2017-2019 років вчиняв 5 епізодів домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини, яка надала згоду на його проживання в спірному житловому будинку, заперечувала проти задоволення позову про виселення відповідача.

Так, вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2024 року у справі № 594/1287/23, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні 11 серпня 2023 року кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 126 КК України відносно позивачки ОСОБА_2 .

За вказівками Верховного Суду, апеляційному суду необхідно було оцінити ситуацію, яка склалася загалом і з урахуванням поведінки відповідача, у тому числі, чи зазнала вона змін після 11 серпня 2023 року.

Належних доказів щодо повторного порушення відповідачем щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 правил співжиття після 11.08.2023 року апеляційному суду не надано, матеріали справи теж не містять таких доказів.

Надані представником позивачів, вирок від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_3 , протоколи про адміністративне правопорушення, які мали місце в 2025 році не стосуються правовідносин, які виникли між учасниками по справі.

Іншого житла, яке б належало їм на праві власності сторони не мають.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення відповідача із житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянти наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянтів слід відхилити.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк