КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 376/421/24 Головуючий у суді І інстанції Віговський С.І.
Провадження № 22-ц/824/5354/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Ржищівської міської ради Київської області на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в:

06 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно.

Позов обґрунтував тим, що 16 квітня 2020 року він позичив ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США строком на п`ять років, що було посвідчено розпискою, написаною власноруч позичальником. Згідно умов цієї розписки, якщо позичальник не зможе повернути кошти, кредитор має право звернутися до суду та визнати на суму позики майно, яке перебуває у власності позичальника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на п`ять земельних ділянок, які розташовані на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області і призначені для ведення фермерського господарства, та на земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Станом на дату смерті позичальник не повернув взяті у борг кошти, а вартість вказаних вище земельних ділянок позичальника відповідає сумі позики, яку кредитор надав позичальнику на умовах, що вказані у борговій розписці на момент її складання.

Спадкоємцем позичальника ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_2 , якане зверталась до нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини, однак не подавала заяву про відмову від спадщини, а тому відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України відповідачка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка.

Позивач вважав, що оскільки позичальник помер, то відповідати перед ним за борги спадкодавця на підставі статей 1281, 1282 ЦК України повинен спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Просив суд визнати за ним право власності на земельні ділянки: площею 12,3562 га кадастровий номер :05:303:0005; площею 4,4461 га кадастровий номер :05:301:0001; площею 31,8083 га кадастровий номер :05:301:0002; площею 48,6106 га; площею 4,4461 га кадастровий номер :05:301:0001, які розташовані на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області і призначені для ведення фермерського (селянського) господарства, та на земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер :08:025:0023, яка знаходиться по АДРЕСА_1 і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

12 лютого 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду першої інстанції спільну заяву про приєднання до матеріалів справи та затвердження мирової угоди від 12 лютого 2024 року, відповідно до якої сторони досягли згоди про врегулювання спору між ними у справі № 376/421/24 шляхом взаємних поступок, а саме не заперечують проти визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за якою:

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 12,3562 га, яка розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :05:303:0005, призначену для ведення фермерського господарства;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 4,4461 га, яка розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :05:301:0001, призначену для ведення фермерського господарства;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 31,8083 га, яка розташована на території Кузьминецької сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :05:301:0002, призначену для ведення фермерського господарства;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 48,6106 га, яка розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, призначену для ведення селянського (фермерського) господарства;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 4,4461 га, яка розташована на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер :05:301:0001, призначену для ведення фермерського господарства;

визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:025:0023, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Постановлено, що мирова угода набирає чинності з дати її затвердження судом у порядку, встановленому чинним законодавством України, є обов`язковою для сторін та є підставою для закриття провадження у справі.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно закрито.

Роз`яснено учасникам процесу, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Ржищівської міської ради, яка не брала участі у справі, однак, на думку прокурора, суд першої інстанції вирішив питання про її права та інтереси, звернувся з апеляційною скаргою на вказане судове рішення про затвердження мирової угоди, просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не взято до уваги, що до позовної заяви не було долучено будь-яких документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_3 на спірні земельні ділянки, не витребувано спадкову справу з метою встановлення спадкоємців останнього та не встановлено наявності у ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, яке в матеріалах справи також відсутнє.

ОСОБА_1 на обґрунтування заявлених позовних вимог не надав жодних доказів на підтвердження того, що відповідачка є спадкоємцем померлого позичальника - ОСОБА_3 (за законом чи за заповітом) та прийняла спадщину після його смерті.

Суд першої інстанції не дослідив зазначені обставини та не встановив наявність боргових зобов`язань у відповідачки, а отже і самого предмету спору як такого, тому дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для постановлення ухвали про визнання укладеною мирової угоди про визнання права власності на земельні ділянки.

Наголошує, що відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у 2021 році право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:301:0002 та :05:303:0005 на підставі акту прийому-передачі та рішення органу місцевого самоврядування було зареєстровано за Ржищівською міською радою, яку не було залучено до справи, та безпідставно вирішено справу щодо належних їй земельних ділянок.

Таким чином, районним судом без повного з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи, а саме без встановлення дійсного власника спірних земель та взагалі наявності спору між сторонами затверджено мирову угоду та визнано право приватної власності за позивачем на спірні земельні ділянки.

29 квітня 2025 року до апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Титикала Р.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому порушено клопотання про поновлення строку для його подання з посиланням на те, що позивач для захисту своїх прав та інтересів мав шукати професійного адвоката, який зміг би надати кваліфіковану правову допомогу та підготувати відзив на апеляційну скаргу після детального ознайомлення з матеріалами справи, тому він не мав змоги подати такий відзив у встановлений судом строк.

Суд апеляційної інстанції визнав зазначені причини пропуску встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу неповажними та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України, оскільки наведені представником позивача підстави не свідчать про наявність об`єктивних перешкод у ОСОБА_1 реалізувати своє право на подання відзиву у встановлений п`ятиденний строк з моменту отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з матеріалами апеляційної скарги за адресою, вказаною у його позові та в скарзі прокурора, що мало місце 10 лютого 2025 року (а.с. 104). Окрім того, за заявою адвоката Титикала Р.С. від 14 лютого 2025 року йому як представнику позивача було надано доступ до електронної справи № 376/421/24 в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» ще 20 лютого 2025 року, однак відзив на апеляційну скаргу за допомогою вказаного засобу комунікації цей представник направив за день до призначеного судового засідання, а саме 29 квітня 2025 року, що у свою чергу свідчить про недотримання стороною позивача й розумного строку, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та своєчасного (без невиправданих зволікань) подання відзиву, а також про безпідставність доводів про необхідність пошуку такого адвоката, який зміг би надати кваліфіковану правову допомогу та підготувати відзив на апеляційну скаргу з метою захисту прав та інтересів позивача.

Відзив відповідачки на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Холоденко А.С. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Ржищівська міська рада надіслала клопотання про розгляд справи без участі її представника, в якому підтримала апеляційну скаргу прокурора, подану в її інтересах, та просила задовольнити вимоги скарги.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання нез`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідачка причини неявки до апеляційного суду не повідомила, а представник позивача - адвокат Титикало Р.С. надіслав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю в іншому судовому засіданні у справі № 910/1032/25.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.постанову Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16).

У постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22 Верховний Суд вказав, що «Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, від її уповноваженого представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку було відхилено судом апеляційної інстанції. Причин неможливості явки уповноваженого представника позивачки для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а також обставин, які ОСОБА_1 мала намір особисто повідомити суду, остання не зазначила. З огляду на належне повідомлення заявниці про дату, час та місце судового розгляду справи, викладення її позиції у тексті відзиву на апеляційну скаргу, неявку уповноваженого представника позивачки для участі у розгляді справи, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».

У своїй практиці ЄСПЛ, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», сформував усталений підхід до визначення критеріїв розумності тривалості судового провадження, згідно з якими підлягають врахуванню такі обставини: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (наприклад, рішення у справах «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року).

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що він був завчасно і належним чином повідомлений про призначене судове засідання в суді апеляційної інстанції, з урахуванням категорії справи та предмету апеляційного оскарження, строків розгляду справи тадоводів апеляційної скарги, в межах яких підлягає перегляду ухвала суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК Україниклопотання адвоката Титикала Р.С. про відкладення розгляду справизалишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони прийшли до врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, умови якої не суперечать закону та не порушують прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб і є вирішенням спору, що виник між сторонами, а тому на підставі статей 207, 255 ЦПК України визнав мирову угоду та закрив провадження у справі.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою, другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами четвертою, п`ятою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою (частина сьома статті 49 ЦПК України).

Договір є універсальним регулятором приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 207 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Частиною п`ятою статті 207 ЦПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом (пункт 5 частини першої статті 255 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 185/8179/22 (провадження № 14-84цс24) зазначила, що мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд. Тому припинення судового процесу та закриття провадження у справі, за змістом частини четвертої статті 207 ЦПК України, є безальтернативним результатом затвердження судом мирової угоди.

За своїм змістом процедура закінчення розгляду справи укладенням мирової угоди складається з декількох послідовних дій, що вчиняються сторонами та судом: 1) сторони справи укладають мирову угоду; 2) сторони повідомляють суд про укладання мирової угоди, подавши до суду спільну письмову заяву про це; 3) суд роз`яснює сторонам наслідки укладення сторонами мирової угоди; 4) суд перевіряє: чи не обмежені представники сторін вчинити дії з укладання мирової угоди; чи мирова угода укладається сторонами на підставі взаємних поступок; чи стосується мирова угода лише прав та обов`язків сторін; якщо у мировій угоді сторони вийшли за межі предмета спору, то чи мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб; 5) суд постановляє ухвалу, якою: затверджує мирову угоду; вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету; закриває провадження у справі. Затвердження мирової угоди змістовно є сукупністю процесуальних дій і рішень суду та сторін справи, які становлять системну послідовність.

Отже, при визнанні (затвердженні) мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Виходячи із змісту статті 207 ЦПК України, укладена в цивільному процесі угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

Колегія суддів враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Згідно положень частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на п`ять земельних ділянок, які розташовані на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області і призначені для ведення фермерського господарства, та на земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Посилався на те, що ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем позичальника (боржника) - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак за життя не повернув йому взяті у борг грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США за договором позики у формі розписки від 16 квітня 2020 року, має відповідати перед ним на підставі положень статей 1281, 1282 ЦК України у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених норм, а також статей 1216, 1218 ЦК України у разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між позикодавцем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

При вирішенні спорів за вимогами кредитора до спадкоємців боржника суду для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Проте, під час вирішення питання про затвердження між сторонами мирової угоди, за умовами якої право власності на спірні земельні ділянки переходить до позивача, суд першої інстанції зазначені вище обставини не перевіряв і не встановлював, що призвело до необґрунтованогоі передчасного висновку про наявність підстав для визнання укладеною мирової угоди сторін про визнання права власності на земельні ділянки як такої, що не суперечить закону іне порушує прав та охоронювані законом інтереси інших осіб.

Зокрема, місцевий суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні: правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності боржника-спадкодавця ОСОБА_3 на спірні земельні ділянки із цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства; докази того, що відповідачка ОСОБА_2 відноситься до кола спадкоємців або є єдиним спадкоємцем за законом чи заповітом після смерті ОСОБА_3 , прийняла спадщину, що відкрилась після його смерті у способи, передбачені статтею 1268 ЦК України, та/або отримала свідоцтва про право на спадщину; відомості про дійсний розмір вимог ОСОБА_1 до спадкоємців боржника та ринкову вартість земельних ділянок, право власності на які належало саме останньому.

При цьому, як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку площею 31,8083 га кадастровий номер :05:301:0002 та на земельну ділянку площею 12,3562 га кадастровий номер :05:303:0005 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 10 грудня 2020 року, наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 10 грудня 2020 року та рішення Ржищівської міської ради від 24 грудня 2020 року було зареєстровано за Ржищівською міською радою та припинено відповідно до ухвали Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року у справі № 376/421/24 (а.с. 79, 82).

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції про визнання між сторонами мирової угоди безпосередньо зачіпає права та інтереси Ржищівської міської ради як дійсного власника вищевказаних земельних ділянок.

Земельна ділянка площею 48,6106 га на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області належала ОСОБА_3 , який являвся засновником Селянського (фермерського) господарства «Богдан», лише на праві постійного користування відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 009849 від 19 листопада 2001 року (а.с. 20).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 червня 2020 року в справі № 179/1043/16(провадження № 14-63цс20) після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

За таких обставин право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, після проведення державної реєстрації такого господарства не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Що стосується земельної ділянки площею 4,4461 га кадастровий номер :05:301:0001 та земельної ділянки площею 4,4461 га кадастровий номер :05:301:0001, які призначені для ведення фермерського господарства на території Кузьминецької сільської ради Кагарлицького району Київської області, то за своїми основними властивостями (параметрами) такими як: площа, кадастровий номер, цільове призначення, місце розташування, вони повністю збігаються, що у свою чергу, з огляду на наявний у справі витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 лютого 2024 року, дає підстави вважати, що вказані земельні ділянки є однією і тією ж земельною ділянкою площею 4,4461 га кадастровий номер :05:301:0001.

В матеріалах справи немає правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку, однак у наданому ОСОБА_1 суду витязі із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 лютого 2024 року міститься інформація, що земельна ділянка площею 4,4461 га кадастровий номер :05:301:0001 для ведення фермерського господарства належала ОСОБА_3 також на праві постійного користування на підставі відповідного державного акту серії І-КВ № 009849 від 19 листопада 2001 року (а.с. 35-40).

Зазначене вище свідчить про грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого затвердження між сторонами мирової угоди, умови якої не узгоджуються із матеріалами справи, вимогами закону та порушують права інших осіб, зокрема Ржищівської міської територіальної громади.

Таким чином, оскільки умови укладеної між сторонами мирової угоди у відповідній редакції суперечать чинному законодавству України та порушують права та інтереси інших осіб, суд першої інстанції повинен був відмовити у її затвердженні і продовжувати розгляд справи по суті.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора заслуговують на увагу, а висновок суду щодо визнання мирової угоди та закриття провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого Київською обласною прокуратурою за перегляд справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Ржищівської міської ради Київської області задовольнити.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року скасувати, справу № 376/421/24за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майнонаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній