КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2551/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Національна поліція України, Офіс Генерального прокурора, про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення збитків, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення збитків, стягнення моральної шкоди.

Просив суд застосувати наслідки недійсності правочину за результатом аукціону з продажу автомобіля AUDI А6, 2018 р.в., vin НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), який було проведено Товарною біржею «Продажі» (код 25545373, адреса: 01033, м.Київ, вул. Шота Руставелі, 25) 08.04.2021, а саме протоколу №32 від 08.04.2021 та договір купівлі-продажу укладений з переможцем аукціону ОСОБА_1 ;

Стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на користь ОСОБА_1 417 934,28 грн.;

Стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. моральної шкоди;

Стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на користь ОСОБА_1 158 346,00 грн. інфляційних втрат;

В обґрунтування позову зазначив, що факт недійсності правочину з продажу автомобіля AUDI А6, 2018 р.в., VIN НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), на публічних торгах слід вважати вичерпно встановленим з моменту набуття чинності рішенням суду апеляційної інстанції 02.08.2023.

Позивач не знав про суттєві недоліки проданого йому товару, а додані до позову чеського власника докази мали пройти судову перевірку.

Враховуючи той факт, що недійсність правочину встановлена рішенням суду, що набуло чинності, предметом в цьому позові є не право на реституцію, що саме по собі витікає з факту визнання правочину недійсним, а визначення сторони договору купівлі-продажу, яка несе цивільно-правову відповідальність за цей делікт, чи завдані іншій стороні збитки та в якій мірі. Крім того, просив стягнути з відповідача інфляційні витрати за весь період.

Позивач зазначав, що зазнав душевних страждань та йому нанесена моральна шкода, яку він оцінює в 100 000,00 грн., та просить стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року позов задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності правочину до результатів аукціону з продажу Автомобіля «Ауді» 2018 р.в., vin НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 , який проведений Товарною біржею «Продажі» 08.04.2021 року, а саме протоколу № 32 від 08.04.2021 року та договір купівлі-продажу укладений з переможцем аукціону ОСОБА_1 .

Стягнуто з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів (код 41037901, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 1) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 417 934 (чотириста сімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн. 28 коп.

В іншій частин позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що зібраними по справі доказами підтверджується той факт, що в дійсності сплату коштів за придбаний актив - автомобіль марки AUDI А6, - НОМЕР_1, р/н НОМЕР_2 (р/н республіка Чехія), у сумі 417934,28 грн. без ПДВ, 14.04.2021 переможцем ОСОБА_1 в повному обсязі зараховано на рахунок відповідача (АРМА) IBAN: НОМЕР_4 .

При реєстрації автомобіль був вилучений у позивача, у зв`язку із розшуком в Інтерполі, а тому позивач був позбавлений можливості зареєструвати право власності, та рішенням суду результати аукціону з продажу автомобіля були визнані недійсними, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що у позивача виникло право повернення сплачених за результатами недійсного аукціону коштів, шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачені 417934,28 грн.

У липні 2024 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 75 000,00 грн., та судовий збір у розмірі 7850,00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду задоволено частково.

Стягнуто Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11180 грн. та судовий збір у розмірі 5252 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 03 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в частині відмови у стягненні моральної шкоди, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що позивач вчиняв дії щодо повернення купленого майна, однак це не дало результату. Проданий товар не може бути використаний за призначенням.

Зазначає, що АРМА виставила на публічні торги автомобіль, який перебував у розшуку Інтерполу, розшукова база не доступна для перевірки сторонніми особами, тобто покупець не знав, не міг знати, не міг перевірити цю інформацію.

В цьому сенсі покупець має покладатися на порядність продавця, що і було ним зроблено.

Посилався на те, що суд першої інстанції ніяк не прокоментував аргументи позовної заяви стосовно застосування аналогії закону (Постанова Великої палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі 2-591/11).

Вважає, що застосування аналогії закону в цій справі відкриває можливість стягнення збитків.

Вважає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено в відшкодуванні моральної шкоди. В даному випадку позивач та відповідач виступають як покупець та продавець, і те, що АРМА є органом державної влади в контексті цього позову не має ніякого значення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 09 вересня 2024 року Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що позивачем, окрім припущень, не доведено суду незаконність порушень дій чи бездіяльності органу державної влади.

Національне агентство не може бути притягнуте до цивільно-правової відповідальності, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АРМА, посилаючись лише на припущення позивача.

Вважає, що спосіб захисту, обраний позивачем у цій справі, є неефективним, оскільки не відповідає Постанові КМУ від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих або боржників», а у разі задоволення позову таке рішення неможливо буде виконати.

Окремо зазначило, що кошти стягнуті в рішенні суду першої інстанції, не можна буде стягнути з рахунку Національного агентства, який відкрито в органах Казначейства, адже такі кошти розміщенні на депозитних рахунках АРМА в AT «Ощадбанк».

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, 09 вересня 2024 року Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів подало апеляційну скаргу на додаткове рішення.

Зазначило, що Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів було позбавлено право на подання заперечень.

Оскільки Договір про надання правничої допомоги містить фіксовану розмір гонорару - 75000 грн., це робить неможливим з`ясування вартості послуг, наданих представником позивача.

Окремо зазначило, що не надано детального розрахунку понесених витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги з зазначенням вартості виконаних робіть, а тому ціна є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру.

АРМА критично ставиться до суми за надані послуги у сумі 75000,00 грн. Вважає, що вони фактично понесені, не були.

Вказало на не співмірність зі складністю справи та обсягом виконаних та принципу розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

2 грудня 2024 року Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні представник позивача Куликов О.А., підтримав апеляційну скаргу позивача з наведених в ній підстав, просив її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів - Дедушев І.В., підтримав апеляційну скаргу відповідача з наведених в ній підстав, просив її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник третьої особи Андрієнко О.О., покладався на розсуд суду у вирішенні апеляційних скарг.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України велося досудове розслідування кримінального провадження №0002080 від 23 серпня 2018 року за фактом виготовлення, придбання, перевезення, пересилання, зберігання з метою збуту, збут завідомо фальсифікованих лікарських засобів, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Досудове розслідування у цій справі закінчене, з цього кримінального провадження було виділено інше кримінальне провадження, обвинувальні акти стосовно обох проваджень направлено до Печерського районного суду міста Києва. Це встановлено з ухвали Київського апеляційного суду від 29.05.2023 у справі 757/12090/22-к.

Зверненням прокурора другого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора Зимогляда В.М. від 13.05.2020 № 31/1/2-35261-18 надіслано АРМА ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.05.2020 у справі № 757/10483/20-к, відповідно до якої передано в управління АРМА у порядку та на умовах, визначених статтею 100 Кримінального процесуального кодексу України, статтями 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», активи, і саме рухоме майно, на яке у кримінальному провадженні №0002080 від 23.08.2018 накладено арешт, визнано речовими доказами, які на праві власності належать ОСОБА_2 (ІНН: НОМЕР_5 ), у тому числі автомобіль марки AUDI А6, - НОМЕР_1, р/н НОМЕР_2 (р/н республіка Чехія).

08.04.2021 актив реалізовано на електронних торгах, переможець - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , серія та номер паспорту НОМЕР_6 від 24.05.1997, виданий Васильківським MB УМВС України в Київській області, що підтверджується Протоколом №32 про проведення електронного аукціону та Актом про реалізацію активу від 22.04.2021.

Протокол №32 про проведення електронного аукціону та Акт про реалізацію активу від 22.04.2021 є правовстановлюючими документами, на підставі яких переможець торгів може зареєструвати за собою транспортний засіб, оскільки такий вид майна підлягає державній реєстрації.

Кошти за придбаний актив - автомобіль марки AUDI А6, - НОМЕР_1, р/н НОМЕР_2 (р/н республіка Чехія), у сумі 417934,28 грн. без ПДВ, 14.04.2021 переможцем в повному обсязі зараховано на рахунок АРМА IBAN: НОМЕР_4 .

ОСОБА_1 13.08.2021 було здійснено спробу зареєструвати за собою придбаний на публічних торгах автомобіль. Для цього ОСОБА_1 звернувся до сервісного центру МВС 8045 в м. Києві за адресою вулиця Павла Усенка, 8.

Прибувши до сервісного центру МВС №8045 ОСОБА_1 стикнувся з тим, що автомобіль знаходиться в розшуку Інтерполу, як такий, що був вкрадений в Чеській республіці. Працівниками сервісного центру було викликано поліцію, яка вилучила автомобіль, що підтверджується:

- Протоколом огляду місця події від 13.08.2023;

- Листом НПУ від 20.08.2021;

- Листом НПУ від 20.10.2021;

- Листом НПУ від 31.01.2022;

- Листом НПУ від 07.02.2022.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.09.2022 року у справі №366/1298/21, було встановлено, що автомобіль - AUDI A6, 2018 р.в., vin - НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), власником якого є компанії Fors Trade s.r.o. AUDI A6 на підставі договору оренди від 25.01.2019 №L00007-2019 був переданий у тимчасове користування підозрюваному - ОСОБА_4 строком на 6 місяців. Однак у строки, визначені Договором оренди, автомобіль не було повернуто його законному власнику - компанії Fors Trade s.r.o. Саме за місяць до закінчення дії договору автомобіль був вилучений органами слідства - 30.05.2021.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.09.2022 року у справі №366/1298/21, визнано недійсними результати аукціону з продажу автомобіля - AUDI A6, 2018 р.в., vin - НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), який проведений Товарною біржею «Продажі» (код 25545373, адреса: 01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 25) 08.04.2021 року, а саме протоколу №32 від 08.04.2021 року та договір купівлі-продажу укладений з переможцем аукціону ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_6 виданий Васильківським МВ УМВС України в Київській області від 24.05.1997 року, адреса: АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02.08.2023 року у справі №366/1298/21 апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів залишено без задоволення. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 8 вересня 2022 року залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень статті 2 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорювання. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. До збитків віднесено: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За вимогами частин 6, 7 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії такої особи чи органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Обов`язок щодо доведення наявності зазначених умов покладено на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Водночас, цими нормами передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади, їх посадових або службових осіб наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими ж нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 ГПК України).

Колегія суддів звертає увагу, що при зверненні з позовом про стягнення збитків, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні збитків, оскільки чинним законодавством закріплена презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання (стаття 614 ЦК України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Предметом спору у цій справі є позовна вимога ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Національна поліція України, Офіс Генерального прокурора, про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення збитків, стягнення моральної шкоди на підставі статей 22, 1166, 1176, 1190, 1192 ЦК України, якої позивач зазнав внаслідок спільних протиправних дій відповідачів.

В обґрунтування вимог зазначив, що позивач вчиняв дії щодо повернення купленого майна, однак марно. Проданий товар не може бути використаний за призначенням. АРМА виставила на публічні торги автомобіль, який перебував у розшуку Інтерполу, розшукова база не доступна для перевірки сторонніми особами. Тобто покупець не знав, не міг знати, не міг перевірити цю інформацію. В цьому сенсі покупець має покладатися на порядність продавця, що і було ним зроблено.

Колегія суддів зазначає, що повноваження АРМА визначено Законом України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" (далі - Закон про АРМА) і Положенням про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 613 від 11.07.2018.

Управління активом за Законом про АРМА (яким визначені правові та організаційні засади функціонування Агентства) - це діяльність із володіння, користування та/або розпорядження активами, тобто забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та їх економічної вартості або реалізація таких активів чи передача їх в управління відповідно до цього Закону, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що абзацом першим частини п`ятої статті 21 Закону про АРМА передбачено окрему підставу для реалізації активу, переданого в управління Агентству. Цією нормою визначено, що активи, визначені частиною четвертою цієї статті, передаються для реалізації без згоди власника на підставі ухвали слідчого судді або суду, копія якої надсилається Агентству негайно після її винесення з відповідним зверненням прокурора. Передача для реалізації активів може також здійснюватися за згодою їх власника, копія якої надається Агентству з відповідним зверненням прокурора.

Підставою для передачі Агентству активів, визначених частиною четвертою статті 21 Закону про АРМА, для їх реалізації за відсутності згоди власника є відповідний процесуальний документ - ухвала слідчого судді або суду із зазначенням про передачу цих активів Агентству саме для їх реалізації.

Абзац сьомий частини шостої цієї статті визначає, що речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Агентству для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.

На відміну від абзацу першого частини шостої статті 100 КПК України перелік майна, визначений статтею 21 Закону про АРМА, не є вичерпним.

Разом з тим, зазначена стаття 21 Закону про АРМА стосується загалом майна як активів, управління якими здійснює Агентство, та до яких належать кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнуті за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Натомість абзац сьомий частини шостої статті 100 КПК України регулює збереження і реалізацію майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, аналіз наведених положень кримінального процесуального закону дає підстави для висновку, що норма абзацу сьомого частини шостої статті 100 КПК України розмежовує (1) передання речових доказів вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб Агентству для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості та (2) передання речових доказів для їх реалізації.

При цьому, за змістом частини шостої цієї статті, для реалізації можуть бути передані речові докази, зазначені в її абзаці першому, тобто тільки речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати із забезпечення спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню.

У пункті 9.19 вищевказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що: «враховує практику розгляду судами питання забезпечення доказів у кримінальному провадженні та значення цього забезпечення і звертає увагу на те, що речові докази відповідно до частини другої статті 84 КПК України є процесуальним джерелом доказів у кримінальному провадженні. При цьому їх зберігання є однією з гарантій реалізації завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, та умовою дотримання прав осіб, права яких, у тому числі й майнові, було обмежено щодо речей чи майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні і на яке ухвалою слідчого судді уже накладено арешт. Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №758/16546/18, постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 26.08.2020 у справ №757/42018/19к».

Виходячи з аналізу наведених норм, колегія суддів акцентує, що підставою для передачі Агентству активів, визначених у частині четвертій статті 21 Закону про АРМА, для їх реалізації за відсутності згоди власника є відповідний процесуальний документ - ухвала слідчого судді або суду із зазначенням про передачу цих активів Агентству саме для їх реалізації.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.05.2020 у справі № 757/10483/20-к, відповідно до якої передано в управління АРМА у порядку та на умовах, визначених ст. 100 КПК України, статтями 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», активи, і саме рухоме майно, на яке у кримінальному провадженні №0002080 від 23.08.2018 накладено арешт, визнано речовими доказами, які на праві власності належать ОСОБА_2 (ІНН: НОМЕР_5 ), у тому числі автомобіль марки AUDI А6, - НОМЕР_1, р/н НОМЕР_2 (р/н республіка Чехія).

Спірне рухоме майно за ухвалою слідчого судді від 08.05.2020 у справі № 757/10483/20-к не було передано АРМА виключно для його реалізації відповідним процесуальним документом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 685 від 13.09.2017 (чинною на час виникнення спірних правовідносин) затверджено Примірний перелік майна, в тому числі у вигляді предметів чи великих партій товарів, зберігання якого через громіздкість або з інших причин неможливе без зайвих труднощів, або витрати на забезпечення спеціальних умов зберігання якого чи управління яким співмірні з його вартістю, або яке швидко втрачає свою вартість, а також майна у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, що підлягає реалізації.

В постанові було визначено, що цей перелік не є вичерпним, а реалізації може підлягати майно, яке не визначене у ньому, якщо його реалізація забезпечуватиме збереження та/або збільшення вартості такого майна більш ефективно порівняно з його переданням в управління за договором управління майном у порядку та на умовах, визначених законом. Термін «зберігання» у цьому Примірному переліку вживається у значенні будь-яких правовідносин зберігання, на які поширюється норма глави 66 ЦК України, якою відповідні правовідносини врегульовані.

Вказані критерії застосовуються у разі, якщо Агентство наділене деяким розсудом щодо вирішення питання та визначення порядку управління активами, переданими йому відповідно до Закону про АРМА, що, однак, не розповсюджується на випадки передачі активу як речового доказу у кримінальному провадженні на підставі статті 100 КПК України без зазначення про передачу такого активу виключно на реалізацію.

08.04.2021 актив реалізовано на електронних торгах, переможець - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 , серія та номер паспорту НОМЕР_6 від 24.05.1997, виданий Васильківським MB УМВС України в Київській області, що підтверджується Протоколом №32 про проведення електронного аукціону та Актом про реалізацію активу від 22.04.2021.

Протокол №32 про проведення електронного аукціону та Акт про реалізацію активу від 22.04.2021 є правовстановлюючими документами, на підставі яких переможець торгів може зареєструвати за собою транспортний засіб, оскільки такий вид майна підлягає державній реєстрації.

Кошти за придбаний актив - автомобіль марки AUDI А6, - НОМЕР_1, р/н НОМЕР_2 (р/н республіка Чехія), у сумі 417934,28 грн. без ПДВ, 14.04.2021 переможцем в повному обсязі зараховано на рахунок АРМА IBAN: НОМЕР_4 .

ОСОБА_1 13.08.2021 було здійснено спробу зареєструвати за собою придбаний на публічних торгах автомобіль. Для цього ОСОБА_1 звернувся до сервісного центру МВС 8045 в м. Києві за адресою вулиця Павла Усенка, 8.

Прибувши до сервісного центру МВС №8045 ОСОБА_1 стикнувся з тим, що автомобіль знаходиться в розшуку Інтерполу, як такий, що був вкрадений в Чеській республіці. Працівниками сервісного центру було викликано поліцію, яка вилучила автомобіль, що підтверджується:

- Протоколом огляду місця події від 13.08.2023;

- Листом НПУ від 20.08.2021;

- Листом НПУ від 20.10.2021;

- Листом НПУ від 31.01.2022;

- Листом НПУ від 07.02.2022.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.09.2022 року у справі №366/1298/21, було встановлено, що автомобіль - AUDI A6, 2018 р.в., vin - НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), власником якого є компанії Fors Trade s.r.o. AUDI A6 на підставі договору оренди від 25.01.2019 №L00007-2019 був переданий у тимчасове користування підозрюваному - ОСОБА_4 строком на 6 місяців. Однак у строки, визначені Договором оренди, автомобіль не було повернуто його законному власнику - компанії Fors Trade s.r.o. Саме за місяць до закінчення дії договору автомобіль був вилучений органами слідства - 30.05.2021.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.09.2022 року у справі №366/1298/21, визнано недійсними результати аукціону з продажу автомобіля - AUDI A6, 2018 р.в., vin - НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), який проведений Товарною біржею «Продажі» (код 25545373, адреса: 01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 25) 08.04.2021, а саме протоколу №32 від 08.04.2021 та договір купівлі-продажу укладений з переможцем аукціону ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_6 виданий Васильківським МВ УМВС України в Київській області від 24.05.1997 року, адреса: АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02.08.2023 року у справі №366/1298/21 апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів залишено без задоволення. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 8 вересня 2022 року залишено без змін.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладення правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи ст. 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі N 363/1834/17).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ГПК України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі N 209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі N 910/3009/18).

Надаючи правову оцінку належності обраного Позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У ст. 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за ст. 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак спосіб захисту, що вимагається ст. 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява N 38722/02)).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 р. у справі N 903/1030/19.

Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі N 905/77/21 зазначено, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження, суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 р. у справі N 908/976/19.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2023 у справі N 905/77/21 наголосила, що, фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі N 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі N 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення вимоги саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна.

У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 ст. 216, ст. 387, частин 1, 3 ст. 1212 ЦК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.75 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), п. п. 28 - 36, Series A N 18).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява N 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява N 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява N 20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі N 916/3156/17 (провадження N 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

В даному випадку позивач, звертаючись до суду з позовом, заявив позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину до результатів аукціону з продажу автомобіля, в дійсності сплату коштів за придбаний актив - автомобіль марки AUDI A6, 2018 р.в., vin - НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), у сумі 417934,28 грн. без ПДВ, 14.04.2021 переможцем - ОСОБА_1 в повному обсязі зараховано на рахунок відповідача (АРМА), проте при реєстрації автомобіль був вилучений у позивача, у зв`язку із розшуком в Інтерполі, а тому позивач був позбавлений можливості зареєструвати право власності, та рішенням суду результати аукціону з продажу автомобіля були визнані недійсними, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що у позивача виникло право повернення сплачених за результатами недійсного аукціону коштів, шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачені 417 934,28 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.09.2022 року у справі №366/1298/21, визнано недійсними результати аукціону з продажу автомобіля - AUDI A6, 2018 р.в., vin - НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (р/н республіки Чехія), який проведений Товарною біржею «Продажі» (код 25545373, адреса: 01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 25) 08.04.2021 року, а саме протоколу №32 від 08.04.2021 року та договір купівлі-продажу укладений з переможцем аукціону ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_6 виданий Васильківським МВ УМВС України в Київській області від 24.05.1997 року, адреса: АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02.08.2023 року у справі №366/1298/21 апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів залишено без задоволення. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 8 вересня 2022 року залишено без змін.

Частинами 1 і 2 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі N 904/1907/15, від 04.07.2023 у справі N 904/9132/21).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (подібний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі N 904/1907/15).

Так тлумачення ст. 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст. 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1ст. 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі N 761/26815/17 (провадження N 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Тлумачення змісту частини першої статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що у позивача виникло право повернення сплачених за результатами недійсного аукціону коштів, шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачені 417934,28 грн.

Щодо стягнення інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

З огляду на наведене, грошове зобов`язання може виникнути між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла до висновку, що слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 1609,77 грн.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до роз`яснень пункту 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що починаючи із самого моменту ДТП отримав стрес, душевні та моральні переживання, втратив психологічну рівновагу. Це вплинуло на якість повсякденного життя позивача, в тому числі за рахунок того, що він витрачав багато часу та зусиль для відновлення порушеного права.

Суд першої інстанції помилково не врахував той факт, що позивач довів протиправність дій відповідача, а тому 10 000,00 грн буде достатнім розміром для відшкодування моральної шкоди.

Щодо витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витратна оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі N 362/3912/18 (провадження N 61-15005св19).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі N 9901/350/18 (провадження N 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (провадження N 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі N 908/299/18 (провадження N 12-136гс19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, надані документи та керується закріпленим статтею 11 ЦПК України принципом пропорційності у цивільному судочинстві, який включає в себе врахування: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін; час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що заявлений позивачем розмір судових витрат є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, оскільки позивачем не було надано необхідний обсяг належних та допустимих доказів щодо понесених витрат.

Судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення зокрема те, що інші учасники справи були позбавлені права заявити свої заперечення по суті заявлений витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки позовна заява та апеляційні скарги задоволені частково, слід стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 4469,44 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року в частині відмови з задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів (, вул. Бориса Грінченка, 1, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати у розмірі 1609,77 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про розподіл судових витрат.

Стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних злочинів (, вул. Бориса Грінченка, 1, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 4469,44 грн.

У задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана