УХВАЛА

01 травня 2025 року

м. Київ

справа № 161/13090/23

провадження № 61-4333ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Урожай», Луцької міської ради про включення до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку та зобов`язання передати земельну ділянку у власність,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому змінивши позовні вимоги, просили: включити ОСОБА_3 до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю КС АПО «Урожай»; визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини та за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної частки (паю) в розмірі 2,69 умовних кадастрових гектара в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області; зобов`язати Луцьку міську раду передати у власність ОСОБА_2 , в рахунок її права на 1/3 частини земельної частки (паю) в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області, земельну ділянку площею 0,90 умовних кадастрових гектари із земель запасу; зобов`язати Луцьку міську раду передати у власність ОСОБА_1 , в рахунок її права на 2/3 частини земельної частки (паю) в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області, земельну ділянку площею 1,79 умовних кадастрових гектари із земель запасу.

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 16 січня 2024 року, яке залишив без змін Волинський апеляційний суд постановою від 06 березня 2025 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив.

Включив ОСОБА_3 до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю КС АПО «Урожай».

Визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної частки (паю) у розмірі 2,69 умовних кадастрових гектара в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини земельної частки (паю) у розмірі 2,69 умовних кадастрових гектара в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області.

Зобов`язав Луцьку міську раду передати у власність ОСОБА_2 , в рахунок її права на 1/3 частини земельної частки (паю) в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області, земельну ділянку площею 0,90 га умовних кадастрових гектари із земель запасу.

Зобов`язав Луцьку міську раду передати у власність ОСОБА_1 , в рахунок її права на 2/3 частини земельної частки (паю) в землях переданих в колективну власність СВК «Урожай» Луцького району Волинської області, земельну ділянку площею 1,79 умовних кадастрових гектари із земель запасу.

04 квітня 2025 року заступник керівника Волинської обласної прокуратури через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у зазначеній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявнику строк для усунення її недоліків.

18 квітня 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є вимоги про включення до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку та зобов`язання передати земельну ділянку у власність.

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 80 = 242 240,00 грн) та становить 109 653,03 грн (сума вказана заявником в заяві про усунення недоліків та підтверджена наданими доказами), справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також ця справа становить значний суспільний інтерес.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа становить значний суспільний інтерес не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки він не навів достатніх обґрунтувань доводів, які б їх підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Сама по собі незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Урожай», Луцької міської ради про включення до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку та зобов`язання передати земельну ділянку у власність.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров