КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії/бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Просила зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 накладений постановою від 23.10.2001 винесеною відділом державної виконавчої служби у Ватутінському районі, вик. Бєлова, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07.10.2004 за № 1362526 реєстратором П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, реєстраційний номер обтяження 1362526.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про законність перебування майна скаржника під обтяженнями, накладеними при примусовому виконанні виконавчого документа до якого особисто скаржник та його майно жодного відношення немає суду не надано.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 03 грудня 2024 року Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що відповідно до ст. 447 ЦПК України право на звернення до суду мають сторони виконавчого провадженні ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження.

Вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення скарги.

Посилається на постанову ВС в справі № 806/1540/18 від 23.02.2021, зазначаючи що порушення в діях виконавця були відсутні, а належним способом захисту буде звернення з позовом в порядку позовного провадження.

26.12.2024Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав додаткові пояснення по справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження 23.10.2001 (державний виконавець Бєлова Н.О.) відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого напису та з метою забезпечення виконання накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а саме автомобіль та кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 14.04.1997 ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 АДРЕСА_1 .

Відповідно до нотаріально посвідченого договору міни квартири від 15.10.2012 ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у власність кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата, час формування 25.07.2024 в 18:31:46) кв. АДРЕСА_1 з 15.10.2020 зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 (розмір частки 1/3), ОСОБА_5 (розмір частки 1/3), ОСОБА_6 (розмір частки 1/3).

Доказів, які б свідчили про належність кв. АДРЕСА_1 на праві будь-якої власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 23.10.2001 (державний виконавець Бєлова Н.О.) та якою накладено арешт на цю квартиру суду не надано, а в самій постанові відсутнє посилання на правовстановлюючий документ.

Листами відповідача від 19.04.2024 і від 13.06.2024 скаржнику повідомлено, що скаржник не є стороною ВП та скаржнику рекомендовано звернутись до суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішення судів, що відповідно до закону підлягають примусового виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.14, чч.1, 2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 512 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ч.1, п.1 ч. 2, пп. 6, 8 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право накладати арешт на майно боржника; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.

За чч.1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження, рішення», дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції .

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було враховано позиції Верховного Суду та ухвалено помилкове рішення.

Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту.

Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване судове рішення про задоволення скарги скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана