Житомирський апеляційний суд
Справа №296/261/24 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 8 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/261/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки із нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Драча Ю.І. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Просить виділити в натурі частку із нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, а саме: виділити йому ( ОСОБА_1 ) належні на праві власності 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що фактично виокремлено в окрему квартиру, загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 22,4 кв.м, допоміжною (підсобною) площею 16,8 кв.м, із приміщеннями, що позначені на технічному плані цифрами: 3-1 коридору площею 3,6 кв.м, 3-2 кухні площею 8,1 кв.м, 3-3 санвузла площею 3,2 кв.м, 3-4 житлової кімнати площею 6,5 кв.м, 3-5 житлової кімнати площею 15,9 кв.м, 3-6 комори площею 1,9 кв.м, в окрему квартиру АДРЕСА_2 , та належну земельну ділянку площею 0,0240 га в складі земельної ділянки площею 0,10 га кадастровий номер :04:022:0002 із виділом частки в окрему земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд із присвоєнням окремого кадастрового номеру.

Позов обґрунтований тим, що сторони є співвласниками садиби АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільні частковій власності: 27/100 ід.ч. належить йому ( ОСОБА_1 ); 23/100 ід.ч. належить ОСОБА_2 ; 31/200 ід.ч. належить ОСОБА_3 ; 31/200 ід.ч. належить ОСОБА_6 ; 19/100 ід.ч. належить ОСОБА_5 . Так, згідно із спадковим договором від 05 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. за реєстром №5786, йому ( ОСОБА_1 ) належить 27/100 частин садиби АДРЕСА_1 : житлового будинку загальною площею 261,4 кв.м, до якого належить господарська будівля: гараж, позначений на технічному плані літерою «В», а також земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 270 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно відчужене на його ( ОСОБА_1 ) користь його матір`ю ОСОБА_7 та 14 лютого 2014 року за ним зареєстроване право власності. Між усіма співвласниками садиби АДРЕСА_1 склався порядок користування приміщеннями в будинку та господарськими будівлями, а також присадибною земельною ділянкою. Порядок користування приміщеннями в будинку та господарськими будівлями встановлений мирової угодою від 28 грудня 1984 року, яка затверджена ухвалою Народного суду Корольовського району м.Житомира у цивільній справі №2-1793. У подальшому порядок користування зареєстрований в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 26 серпня 2005 року, реєстраційний номер нерухомого майна 11847044. Після переходу права власності на 27/100 частин садиби АДРЕСА_1 до нього ( ОСОБА_1 ), він ( ОСОБА_1 ) продовжує користуватися зазначеною часткою нерухомого майна згідно із порядком користування, що склався між попередніми власниками, та до нього ( ОСОБА_1 ) перейшло право користування приміщеннями квартири АДРЕСА_3 загальною площею 39,2 кв.м, житловою площею 22,4 кв.м, допоміжною (підсобною) площею 16,8 кв.м, із приміщеннями, що позначені на технічному плані цифрами: 3-1 коридору площею 3,6 кв.м, 3-2 кухні площею 8,1 кв.м, 3-3 санвузла площею 3,2 кв.м, 3-4 житлової кімнати площею 6,5 кв.м, 3-5 житлової кімнати площею 15,9 кв.м, 3-6 комори площею 1,9 кв.м. Хоча між співвласниками садиби АДРЕСА_1 та ним ( ОСОБА_1 ) склався порядок користування приміщеннями в будинку та господарськими будівлями, при якому він ( ОСОБА_1 ) утримує належну йому частку в спільному майні, але на його численні пропозиції укласти в нотаріальному порядку договір про поділ садиби в натурі між співвласниками, згоди всіх співвласників не отримано. На його ( ОСОБА_1 ) багаторазові пропозиції укласти договір на будь-яких прийнятних для них умовах відповідачі відмовчуються та ухиляються від укладення в нотаріальному порядку договору про поділ садиби між усіма співвласниками. Згоди з цього питання не досягнуто. Він (позивач) проживає у житловому приміщенні будинку та бажає здійснити ремонт із реконструкцією належного йому майна, для чого отримати споживчий кредит, оскільки власних коштів для цього немає. Буде мати право реалізувати свої потреби лише після виділу частки нерухомого майна в натурі в окрему квартиру, оскільки можна без згоди співвласників здійснювати реконструкцію майна та передавати його в іпотеку, якщо воно виділено в натурі. Він (позивач) вже звертався до банків із проханням надати споживчий кредит, але вони йому відмовили.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2024 року провадження в справі закрито на підставі п.3 частини першої ст.255 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу про закриття провадження в справі скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду позову по суті.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що він ( ОСОБА_1 ) не брав участі у справі №2-1793 за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про поділ спадкового майна, як і не брали участі й відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Отже, склад учасників у справі №2-1793 та у цій справі №296/261/24 не є тотожним. Окрім того, у цій справі №296/261/24 предметом спору є виділ в натурі частки із нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, а предметом спору в цивільній справі №2-1793 був поділ між спадкоємцями спадкового майна. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про закриття провадження у цій справі №296/261/24 з підстав, передбачених п.3 частини першої ст.255 ЦПК України, є неправильними, оскільки не існує такого, що набрало законної сили судового рішення, яке постановлено з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Розгляд справи №2-1793 про поділ спадкового майна, в якому судове рішення набрало законної сили, не може анулювати право позивача на заявлення вимог до інших осіб і щодо виділу земельної ділянки та частини будинку в окрему квартиру, а також не свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами. Склад учасників у зазначених справах не є тотожним та предмети спору є відмінними. Нетотожність хоча б одного із зазначених чинників не перешкоджає зверненню до суду за вирішенням спору.

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали судді суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Левчук Т.В. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - ухвалу суду першої інстанції, якою закрито провадження у справі, скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Так, судові повістки повернуті Укрпоштою з проставленням у поштових повідомленнях відмітки про відсутність відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за вказаною адресою (а.с.158-159,162-163,166-167,170-171). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі з посиланням на положення п.3 частини першої ст.255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що Корольовським районним судом м. Житомира від 28 грудня 1984 року в справі №2-1793 постановлено ухвалу, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Вказаною мировою угодою визначені приміщення та їх частки виділенні кожному із сторін. За таких обставин, питання про виділ часток у праві власності вже було вирішено у судовому порядку та позивачу ОСОБА_1 перейшло у власність на підставі спадкового договору 27/100 частин житлового будинку. Крім цього, сторонами не надано доказів про виконання мирової угоди, якою здійснено розподіл нерухомого спадкового майна, та позовні вимоги щодо користування земельною ділянкою є похідними, а тому спір вже був вирішений у судовому порядку.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Позов це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) є його предмет і підстава.

За загальними правилами мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і стосується лише прав та обов`язків сторін. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали.

За змістом п.3 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрала законної сили ухвала суду про закриття провадження у справі, постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тобто, для закриття провадження у справі з вказаної підстави має бути наявність ухвали суду про закриття провадження у справі, яка набрала законної сили, що постановлена між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У відповідності до вимог частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №761/7978/15-ц зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша ст.48 ЦПК України).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що у провадженні Народного суду Корольовського району суду м.Житомира перебувала цивільна справа №2-1793 за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про поділ спадкового майна. Ухвалою Народного суду Корольовського району м.Житомира від 28 грудня 1984 у справі №2-1793 затверджена мирова угода між ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а провадження у справі закрито (а.с.93).

Ухвалою Народного суду Корольовського району м.Житомира про затвердження мирової угоди та закриття провадження від 28 грудня 1984 року в справі №2-1793 установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_11 , якій на праві особистої власності належала частина домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.94). Усе своє майно спадкодавець заповіла у рівних частках ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Мировою угодою визначені частки та приміщення, які у користування перейшли кожному спадкоємцю ОСОБА_11 . Зокрема, спадкоємцю ОСОБА_7 виділена у натурі 25/100 частин від 1/2 частини будинку.

Зі змісту ухвали суду від 28 грудня 1984 року про закриття провадження у справі №2-1793 та зі змісту позову в цій справі №296/261/24 прослідковується наступне:

- у справі №2-1793 сторони: позивачі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_7 ; у справі №296/262/24 сторони: позивач ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто сторони у справах не тотожні;

- у справі №2-1793 предмет позову - поділ у натурі між трьома спадкоємцями спадкового майна, яке становить частину домоволодіння; у справі №296/261/24 предметом позову є виділ у натурі частки із всього домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності, в окрему квартиру та із земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером :04:022:0002 виділ земельної ділянки площею 0,0240 га в окрему земельну ділянку для обслуговування 27/100 частин житлового будинку та господарських споруд із присвоєнням окремого кадастрового номера, отже, матеріально-правові вимоги у справах є різними та й у матеріальному розумінні речи не можна вважати однаковими, а тому предмети у справах також не є тотожними;

- юридичні факти, на яких ґрунтувався позов у справі №2-1793 та юридичні факти на яких ґрунтується позов у цій справі №296/261/24 співпадають частково, а тому також підстави позовів у справах не є тотожними.

Підсумовуючи викладене, матеріали справи не містять доказів набрання законної сили ухвалою суду про закриття провадження у справі, постановленої з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Із огляду на викладене вище, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення п.3 частини першої ст.255 ЦПК України та помилково закрив провадження в справі саме з цієї підстави.

Отже, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із цим позовом, визначив матеріально-правову вимогу до відповідачів щодо якої він просить постановити судове рішення (предмет позову), зазначив обставини, якими обґрунтовує свій позов (підставу позову), навів юридичні факти, на яких ґрунтується його позов до відповідачів (фактичні підстави позову) та послався у позовній заяві на норми ЦПК України, на яких ґрунтується його позов (правову підставу), а також зазначив про право, яке він вважає порушеним, вказав спосіб, у який, на його думку, відповідачі порушили його право, та зазначив прийнятний для себе спосіб захисту такого права.

Обставини, встановлені у цивільній справі №2-1793, підлягають урахуванню при розгляді спору по суті в цій справі та не є підставами для закриття провадження у справі.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на сутті права доступу до суду, закріпленого у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до Корольовського районного суду м.Житомира для продовження розгляду, оскільки провадження у справі закрито з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: