Справа № 574/5/24
Провадження №2/574/8/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м. Буринь

Буринський районний суду Сумської області в складі:

головуючого судді Гука Т.Р.,

з участю секретаря судового засідання Кошелєвої Н.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду Сумської області в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОПЛАЦ», ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ «АВТОПЛАЦ», ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, який мотивує тим, що вона являлася власником транспортного засобу автомобіля марки Ford Fiesta, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .

Після повернення до України в 2023 році, вона виявила, що належний їй автомобіль без її згоди та жодного доручення було реалізовано через договір комісії від 17.02.2022 року. Копію вказаного договору було надано у відповідь на адвокатський запит. Ознайомившись із змістом вказаного договору, вона виявила, що підпис в ньому від її імені виконано не нею, а сторонньою особою.

Вона вважає, що до здійснення незаконного продажу її автомобіля має причетність колишній зять (колишній чоловік її дочки), який мав доступ до її особистих документів, оскільки проживав за спільною адресою. В подальшому, як з`ясувалося в ході ознайомлення із відповіддю на адвокатський запит, належний їй автомобіль 12.01.2023 року було зареєстровано за договором купівлі-продажу на ОСОБА_3 .. Остання в подальшому відчужила автомобіль на користь ОСОБА_5 , який 28.02.2023 року зареєстрував вказаний автомобіль на своє ім`я.

Договір купівлі-продажу належного їй транспортного засобу №8219/22/000924 від 09.12.2022 вчинявся в її інтересах, як продавця, комісіонером ТОВ «АВТОПЛАЦ», однак вона не укладала із ТОВ «АВТОПЛАЦ» договору комісії, а вчинений останнім договору купівлі-продажу автомобіля від власного імені в інтересах комітента є недійсним. Відповідач ОСОБА_5 набув належний їй транспортний засіб, однак це було здійснено не з її волі, тому останній зобов`язаний повернути автомобіль законному власнику, тобто їй.

У зв`язку з порушенням її прав, як власника автомобіля, яку незаконно позбавили належного їй автомобіля, який вибув із їх власності поза її волею, вона змушена звернутися до суду, для захисту порушеного права.

На підставі вищевикладеного, просила суд визнати недійсним договір комісії №8219/22/1/000543 від 17.02.2022 року, укладений між ТОВ «АВТОПЛАЦ» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №8219/22/000924 від 09.12.2022 року, укладений між ТОВ «АВТОПЛАЦ» та ОСОБА_3 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки Ford модель Fiesta 2007 року випуску, діючий д.н.з. НОМЕР_3 (колишній д.н.з. НОМЕР_1 ), VIN код НОМЕР_2 .

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 24.01.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

14.02.2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Спасьоненка О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого ОСОБА_5 заявлені до нього вимоги не визнає в повному обсязі виходячи з наступного. Він вирішивши придбати автомобіль, підшукав на інтернет майданчиках підходящий йому автомобіль марки Ford Fiesta, 2007 року випуску, після чого зв`язався з продавцем транспортного засобу, з яким вони узгодили всі умови купівлі-продажу автомобіля. Він та продавець ОСОБА_3 звернулися до сервісного центру МВС з приводу перевірки та оформлення всіх необхідних документів. Продавець показала йому та подала відповідному працівнику документи, що необхідні доля вчинення купівлі-продажу. В сервісному центрі провели всі необхідні перевірки та здійснили перереєстрацію автомобіля на нього. Таким чином. Він став законним власником автомобіля марки Ford Fiesta, 2007 року випуску.

Під час придбання автомобіля він не знав, ні його попередніх власників, ні обставин його придбання. Він набув право власності на транспортний засіб за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_3 , та є другим власником автомобіля після його відчуження на підставі договору комісії, що стало відомо з позовної заяви, а тому не знав та не міг знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею, як про це стверджує сама ОСОБА_1 .

Крім того, під час придбання майна він правомірно очікував, що ОСОБА_3 мала право ним розпоряджатися, а він після отримання цього автомобіля матиме змогу мирно ним володіти. Вважає, що він є добросовісним набувачем спірного автомобіля і задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на нього як добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря.

21.02.2024 року від представника позивача адвоката Новика М.С. надійшло клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 16.05.2024 року клопотання представника позивача адвоката Новика М.С. про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначити у справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

18.06.2024 року від завідувача Чернігівського відділення КНДІСЕ Усенко О. надійшло клопотання про надання необхідних документів для організації проведення експертизи, а саме оригіналу договору комісії від 17.02.2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТОПЛАЦ», що виключає можливість організації проведення експертизи.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 19.06.2024 року поновлено провадження у справі для вирішення вказаного клопотання експерта.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 17.07.2024 року в задоволенні клопотання завідувача Чернігівського відділення КНДІСЕ Усенко О. про надання необхідних документів для проведення експертизи відмовлено, в зв`язку з відсутністю оригіналу договору комісії. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 03.09.2024 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 03.10.2024 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник Новик М.С. заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Також позивачка пояснила, що спірний автомобіль Ford Fiesta перебував у її власності та користуванні близько двох років. Крім того, під час її перебування за кордоном ним також періодично користувався її колишній зять ОСОБА_7 , з яким вони проживали в одному помешканні. 16.02.2022 року коли вона в черговий раз повернулась в Україну, то виявила, що її автомобіля немає на стоянці, однак зять повідомив, що здав його у ремонт. Після початку повномасштабного вторгнення вона разом з дочкою знову виїхала за кордон, а 02.09.2022 року її дочка із зятем розлучились. Після повернення у 2023 році в Україну вона знову запитала в колишнього зятя де її автомобіль, на що він відповів, що нічого не брав, тоді вона зрозуміла, що відбуваються "якісь махінації". В подальшому на запит її адвоката вона отримала копію договору комісії, на підставі якого було продано її автомобіль, та побачила, що підпис у ньому не її. Продати належний їй автомобіль вона дійсно мала намір, однак, ні свого колишнього зятя, ні інших осіб на це не уповноважувала та жодних довіреностей не видавала. До правоохоронних органів з приводу підроблення її підпису не зверталась, оскільки її колишній зять працює криміналістом у поліції.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. ОСОБА_3 також пояснила, що декілька років назад вони з чоловіком знайшли на інтернет-сайті з продажу автомобілів оголошення про продаж на авто-майданчику у м. Києві автомобіля Ford Fiesta та поїхали його придбали. Хто був попереднім власником автомобіля їй було не відомо, ні позивачку, ні її зятя вона також не знає. Під час перереєстрації вказаного автомобіля на неї у сервісному центрі жодних проблем з документами не виникало. Через декілька місяців користування автомобілем вона зрозуміла, що він їй не підходить, та продала його так само через розміщення оголошення на інтернет-сайті. Автомобіль у неї придбав молодий хлопець, який казав, що бере його для батька чи для діда, точно не пам`ятає.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 також заперечували в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, ОСОБА_5 пояснив, що автомобіль Ford Fiesta, яким він зараз володіє та користується, приблизно в 2023 році купив для нього внук у м. Києві та пригнав в м. Буринь. На наступний день вони поїхали в м. Конотоп, де в сервісному центрі перевірили всі документи, автомобіль пройшов експертизу та був зареєстрований на нього. Вважає, що законно придбав спірний автомобіль, попередніх його власників ніколи не знав, а тому не розуміє, чому позивачка зараз пред`являє претензії до нього, а не до свого зятя.

Відповідач ТОВ «АВТОПЛАЦ» неодноразово повідомлялось про час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток на його юридичну адресу, та вважається належним чином повідомленим, однак його представник жодного разу до суду не з`явився та про причини неявки не повідомив, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власником транспортного засобу марки Ford модель Fiesta д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

З копії договору комісії від 17.02.2022 між ТОВ «АВТОПАЛАЦ» (Комісіонер) та ОСОБА_1 (Комітент) вбачається, що Комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені продаж транспортного засобу марка, модель Ford Fiesta, колір чорний, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за власником транспортного засобу 27.01.2021 року , за ціною 49000, 00 грн. (а.с.15-16).

З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу 8219/22/000924 від 09.12.2022 р., вбачається, що ОСОБА_3 придбала у ТОВ «АВТОПАЛАЦ», який діяв на підставі укладеного з власником договором комісії №8219/22/1/000543 від 17.02.2022, транспортний засіб Ford, модель Fiesta, номерний знак НОМЕР_1 , (а.с.17).

Як вбачається з інформації РСЦ ГСЦ МВС в Чернігівській області №31/25/6-П-50а/з від 22.09.2023 р., наданої на запит адвоката Похилька С., відповідно до даних Єдиного державного реєстру МВС автомобіль Ford Fiesta, кузов № НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_1 , був перереєстрований на іншу особу у сервісному центрі МВС 3244, 12.01.2023 року, на підстав договору купівлі-продажу оформленому суб`єктом господарювання ТОВ «АВТОПАЛАЦ» від 09.12.2023 року №8219/22/000924. За даними ЄДР ТЗ, вище вказаний транспортний засіб, після перереєстрації на ОСОБА_1 , був ще двічі перереєстрований на третіх осіб: 12.01.2023 року, у сервісному центрі МВС 3244, на підставі договору купівлі-продажу оформленому суб`єктом господарювання: 28.02.2023 року, у сервісному центрі МВС 5942, на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ (а.с.13).

Згідно інформації РСЦ ГСЦ МВС в Київській області №31/10-5928 від 28.09.2023 р., наданої на запит адвоката Похильку С., повідомлять, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС станом на 27.09.2023 транспортний засіб Ford Fiesta 2007 року виписку 27.01.2021 було зареєстровано за ОСОБА_1 , 12.01.2023 в ТСЦ 3244 РСЦ МВС в Київській області перереєстровано на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного у СГ №8219/22/000924 від 09.12.2022, 28.02.2023 перереєстровано на ОСОБА_5 .. Договір купівлі-продажу транспортного засобу було укладено суб`єктом господарювання ТОВ «АВТОПАЛАЦ» (), на підставі договору комісії від 17.02.2022 №8219/22/1/000543, укладеного з власником транспортного засобу. Копії вищезазначених договорів додаються (а.с.14).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля, посилаюсь на те, що договір комісії не підписувала, не укладала та наміру його укладати не немала, тому договір комісії є недійсний та відповідно недійсний договір купівлі-продажу.

Однак, суд вважає помилковими такі доводи позивачки, оскільки у випадку доведення не підписання нею оспорюваного договору комісії він буде вважатись неукладеним та не може бути визнаним недійсним.

Крім того, позивачкою ОСОБА_1 не заперечувалося в судовому засіданні, що станом на дату укладення оспорюваного нею договору комісії, а саме 17.02.2022 року, вона перебувала на території України.

Таким чином, на підтвердження не підписання позивачкою вказаного договору комісії її представником було заявлено лише клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яка була призначена судом, однак не проведена в зв`язку з відсутністю оригіналу договору комісії від 17.02.2022 року.

При цьому, представник позивачки, покликаючись на те, що відповідач ТОВ "АВТОПЛАЦ" ухиляється від надання оригіналу вказаного договору, просив застосувати наслідки ухилення від участі в експертизі визначені у статті 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що ухиленням від участі в експертизі вважаються саме умисні дії учасника справи, спрямовані на неможливість проведення експертизи, яку призначає суд.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про витребування оригіналу договору комісії від 17.02.2022 року неодноразово направлялась на єдину, повідомлену представником позивача, адресу ТОВ "АВТОПЛАЦ", однак всі поштові відправлення повернулись до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата.

За наведеного, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів фактичного отримання ТОВ "АВТОПЛАЦ" копії ухвали суду про витребування оригіналу договору, необхідного для проведення експертизи, відсутні підстави вважати, що останнім вчинялися умисні дії, спрямовані на неможливість проведення експертизи.

Крім того, суд вважає, що ненадання ТОВ "АВТОПЛАЦ" витребуваного судом доказу не може бути підставою для визнання в порядку статті 109 ЦПК України факту, для з`ясування якого експертиза була призначена, та який має значення і для відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які жодних дій по ухиленню від проведення експертизи не вчиняли.

Також, суд приймає до уваги те, що заявляючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, представником позивачки жодних дій для самостійного отримання оригіналу оспорюваного договору комісії чи встановлення особи, в якої він може знаходитись, не вчинялось та заявлено клопотання про його витребування у ТОВ "АВТОПЛАЦ" лише після роз`яснення судом йому вимог п.1.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, відповідно до яких для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Разом із цим, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Таким чином, сторона позивача не була позбавлена можливості доводити обставини, на які вона покликається в обґрунтування своїх позовних вимог, іншими засобами доказування, в тому числі шляхом допиту свідків.

Відповідно до частин 1-4 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однак, жодних інших належних та достатніх доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір комісії підписано не ОСОБА_1 , а іншою особою, ні нею, ні її представником суду не надано.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України унормовано, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Власник речі (у даному випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Викладене вище узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.12.2023 у справі №607/8879/21, який також вказав, що "Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані у добросовісного набувача."

Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі також було висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2021 у справі № 761/44057/19, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.07.2023 у справі №753/18555/19.

Звертаючись до суду з відповідними вимогами представник позивачки послався на те, що спірний автомобіль вибув з володіння власника поза його волею, а саме - був незаконно проданий поза волі позивачки.

Проте, доказів на підтвердження вищезазначеного позивачкою та її представником не надано.

Враховуючи викладене вище, з огляду на те, що позивачкою було добровільно передано належний їй автомобіль Ford Fiesta разом із ключами та реєстраційними документами колишньому чоловіку її дочки, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу, як рухомого майна, наявні підстави для висновку, що автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 з її волі та не підлягає витребуванню у добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову, навіть у випадку доведення не підписання нею договору комісії від 17.02.2022 року.

Суд також зазначає, що якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ.

Отже, власник майна має право звернутись з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб.

Відтак, встановлені судом обставини свідчать про недоведеність та необґрунтованість позову, що є наслідком відмови у його задоволенні.

Керуючись статтями 12, 317, 319, 330, 387, 388 ЦК України, статтями 3, 12, 13, 81, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОПЛАЦ», ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОПЛАЦ», юридична адреса: 04052, м. Київ, вул. Глибочинська, 32В, прим.150, реєстраційний номер облікової картки платника податків 43959593.

Відповідач ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 05.05.2025 року.

Суддя Т.Р. Гук