П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року м. Київ

Справа №754/6885/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/6125/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Панченко О.М. 12 грудня 2024 року у м. Києві, за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року у справі № 754/6885/24 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті в межах виконання судового наказу грошові кошти у розмірі 72800,00 грн.

Заяву мотивовано тим, що на момент звернення матері до cуду із заявою про видачу судового наказу остання не надала інформацію про наявність домовленості щодо утримання дітей в добровільному порядку. Крім того, у відповідності до усної домовленості заявник сплачував добровільно аліменти на користь дітей починаючи з 2022 року по червень 2024 року. Крім того ОСОБА_2 приховала від суду той факт, що діти певний час проживали у бабусі з дідусем по татовій лінії у АДРЕСА_1 . Син ОСОБА_3 перебував в будинку дідуся з 18 березня 2024 року по 11 травня 2024 року та з 08 червня 2024 року по 07 вересня 2024 року. Донька ОСОБА_4 перебувала у будинку дідуся з 24 березня 2024 року по 31 березня 2024 року та з 08 червня 2024 року по 12 серпня 2024 року після чого з 15 серпня 2024 року по 28 серпня 2024 року перебувала на відпочинку у дитячому таборі. У цей період часу ОСОБА_1 виконував обов`язок по утриманню дітей та направляв своїм батькам, бабусі та дідусю дітей кошти.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню -залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що у ОСОБА_1 наявний обов`язок сплачувати аліменти на утримання дітей у відповідності до положень статті 432 ЦПК України, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Не погодився із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу в якій він вказує на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та за неповного з`ясування обставин справи.

Представник зазначає, що звертаючись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_2 , всупереч положенням статті 43 ЦПК України, вказала недостовірну інформацію, зокрема приховала той факт, що утримання дітей здійснюється ОСОБА_1 в добровільному порядку та у належному розмірі, їх перебування у дідуся та бабусі по татовій ліній на момент звернення з вказаною заявою.

Представник також зазначає, що наявність спору щодо розміру аліментів, про що ОСОБА_2 наголошувала у заяві про видачу судового наказу та зокрема у судових засіданнях, є підставою для подання позову про стягнення аліментів, а не заяви про видачу судового наказу.

Також представник вказує, що на момент звернення з заявою про видачу судового наказу - 15 травня 2024 року, ОСОБА_2 свідомо приховала той факт, що діти не проживають з нею, а відтак жодних витрат на їх утримання не несла, навіть більше не приймала участь у їх забезпеченні.

Натомість кошти на утримання дітей в цей час направлялися ОСОБА_1 бабусі та дідусю, з огляду на те, що підстави для перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 були відсутні, позаяк, аліменти на користь ОСОБА_2 не були присудженні.

Разом з тим, кошти за вказаний період не були враховані державним виконавцем при розрахунку розміру аліментів (розрахунок заборгованості зі сплати аліментів наявний у матеріалах справи), який підлягає сплаті ОСОБА_1 , що лише зайвий раз підтверджують, той факт, що між сторонами наявний спір, який має розглядатися в порядку позовного провадження.

Таким чином, ОСОБА_2 звертаюсь з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів надала до суду недостовірні відомості, що спростовуються наявним у матеріалах справи доказами, а наявність спору між сторонами щодо розміру аліментів є беззаперечною підставою для скасування виданого судового наказу, з огляду на те, що спір щодо їх розміру має розглядатися в порядку позовного провадження, а не наказаного.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладений у ній та просив про задоволення заявлених вимог.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, а тому керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного провадження, колегія суддів виходить з такого.

Апеляційним судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 січня 2015 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області /а.с. 7/.

Сторони у справі є батьками двох дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження /а.с. 8,9/.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано /а.с. 12/.

14 травня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки заробітку, доходу, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину (дітей) відповідного віку, від дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття /а.с. 1-13/.

Підставою для подання заяви про видачу судового наказу ОСОБА_2 вказувала, на те, що вона із боржником разом не проживають, добровільно батько дітям допомагає, але не в значній сумі і не регулярно, діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

17 травня 2024 року Деснянським районним судом м. Києва на підставі заяви ОСОБА_2 видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 травня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття /а.с. 16/.

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року у справі № 754/6885/24 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті в межах виконання судового наказу грошові кошти у розмірі 72800,00 грн.

Заяву обгрунтовував тим, що на момент звернення матері до cуду із заявою про видачу судового наказу остання не надала інформацію про наявність домовленості щодо утримання дітей в добровільному порядку. Крім того, у відповідності до усної домовленості заявник сплачував добровільно аліменти на користь дітей починаючи з 2022 року по червень 2024 року. Крім того ОСОБА_2 приховала від суду той факт, що діти певний час проживали у бабусі з дідусем по татовій лінії у АДРЕСА_1 . Син ОСОБА_3 перебував в будинку дідуся з 18 березня 2024 року по 11 травня 2024 року та з 08 червня 2024 року по 07 вересня 2024 року. Донька ОСОБА_4 перебувала у будинку дідуся з 24 березня 2024 року по 31 березня 2024 року та з 08 червня 2024 року по 12 серпня 2024 року після чого з 15 серпня 2024 року по 28 серпня 2024 року перебувала на відпочинку у дитячому таборі. У цей період часу ОСОБА_1 виконував обов'язок по утриманню дітей та направляв своїм батькам, бабусі та дідусю дітей кошти /а.с. 24-111/.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що у ОСОБА_1 наявний обов`язок сплачувати аліменти на утримання дітей у відповідності до положень статті 432 ЦПК України, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зіст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.5ст.183 СК Українитой із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1ст.191 СК України).

Статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За положеннями ст.160 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.

Відповідності до положень ч.2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; предявлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання;

матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Таким чином підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.

При цьому подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

Як на підставу для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу, виданого Деснянським районним судом м. Києва 17 травня 2024 року у справі № 754/6885/24 про стягнення з нього аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 травня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття, заявник ОСОБА_1 посилався на те, що при поданні заяви про видачу судового наказу ОСОБА_2 не надала інформацію про наявність домовленості щодо утримання дітей в добровільному порядку, відповідно до якої він щомісяця перераховував кошти на банківську картку, тобто свій обов`язок як батька щодо утримання дітей він сумлінно виконував. Також ОСОБА_1 вказував на те, що діти певний час проживала у бабусі з дідусем та він в цей час надсилав кошти на утримання дітей бабусі та дідусю. Вказане, на думку заявника, свідчить про наявність спору щодо розміру аліментів, відтак дане питання не могло розглядатись в наказному провадженні, а тому судовий наказ маж бути визнано таким, що не підлягає виконанню

Водночас, з огляду на положення ст. 432 ЦПК України наведені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки, ОСОБА_1 фактично оспорює наявність підстав для задоволення судом заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей.

ОСОБА_1 у заяві не навів обставин, які б вказували на відсутність та/або припинення у нього обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дітей, що був визначений судовим наказом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність, передбачених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Також слід зазначити, що словосполучення «або з інших причин», про яке йдеться у статті 432 ЦПК України, стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено можливість судового захисту прав боржника у разі, якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим наказом від 17 травня 2024 року, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст.129-1Конституції України та ст.18ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст.599ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, ст. 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

Тобто, зміна та виникнення обставин, які мають істотне значення, можуть слугувати підставою для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

Між тим з таким позовом ОСОБА_1 не звертався, а подав заяву про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Доводи наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі є ідентичні доводам наведеним ним в заяві про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, яким суд першої інстанції надав обгрунтовану оцінку.

А тому з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є достатньо мотивованою, суд першої інстанції правильно вирішив поставлене перед ним процесуальне питання, вірно застосувавши норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 01 травня 2025 року.