ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/4919/24 Провадження № 2/636/1281/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
07 квітня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі: головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання - Кисловської О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 636/4919/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини з батьком, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, обґрунтовуючи свої вимоги таким.
04 лютого 2017 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком - позивачем у справі та перебуває на повному його утриманні. Її мати - відповідачка у справі, здоров`ям та розвитком доньки не цікавиться, участі у її вихованні не приймає. Вже більше трьох років відносини відповідачки та малолітньої дитини припинилися. Вона зовсім не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її успіхами у навчанні, духовним та фізичним розвитком. На відміну від цього позивачем створено всі умови для проживання та розвитку дитини. Донька має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування доньки вирішує безпосередньо позивач.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надавши до суду заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялась про дату та час розгляду справи.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, належних чином повідомлених.
За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.
Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 від 13 червня 2017 року, виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .
Відповідно до рішення, ухваленого 29 квітня 2021 року Пирятинським районним судом Полтавської області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 від 16 жовтня 2021 року, виданого Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стануу м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 16 жовтня 2021 року, про що складено відповідний запис № 1232.
Відповідно до договору оренди квартири від 02 червня 2022 року, ОСОБА_1 орендує квартиру у м. Києві та має постійне місце проживання.
Відповідно до характеристики № 6Б від 27 травня 2024 року, виданої директором ТОВ « Гратіс- Сервіс», ОСОБА_1 користується авторитетом і повагою в колективі, є відповідальним, кваліфікованим та дисциплінованим.
Відповідно до характеристики № 01-18/240 від 03 червня 2024 року, виданої директором гімназії № 258 Дніпровського району м. Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом навчального процесу зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна, правила поведінки завжди свідомо виконує. Батько - ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню доньки. Мати- ОСОБА_2 до школи ніколи не приходила і не зверталась, досягненнями дитини не цікавилась.
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є здоровою дитино, на прийом приходить з батьком - ОСОБА_1 , мати дитини на прийомі у лікаря жодного разу не була, здоров`ям дитини не цікавилась.
Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності» ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Відповідно до висновку (протокол засідання Комісії від 12.02.2025 №3), орган опіки та піклування, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .
Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину від 11 грудня 2020 року, укладеного між батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2017 року народження, встановлено обов`язок матері сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 4000 грн щомісяця. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Даровським І.І.
Частинами 9 та 10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 вказаної Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Натомість, національне сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю.
В судовому засіданні було встановлено і позивачем ОСОБА_1 - батьком дитини доведено обставини можливості проживання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, а відповідачкою ОСОБА_2 не надано обґрунтованих та належних заперечень стосовно цих обставин.
В судовому засіданні встановлено і доведено позивачем, що він як батько постійно піклується про доньку, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові; має постійне місце проживання та роботи, отримує стабільний щомісячний дохід.
Вказані обставини свідчать про те, що малолітній ОСОБА_3 буде краще проживати з батьком, аніж з матір`ю, і визначення місця проживання дитини саме з батьком, буде відповідати інтересам самої дитини, оскільки саме з ним вона буде рости під опікою і відповідальністю, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Крім того, вказана позиція відповідає висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, у якій Суд, зокрема, зазначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларація прав дитини від 20.11.1959 не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.
Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 129 Конституції України, ст. ст. 19, 105, 110-113, 141, 150, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 352, 354, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - задовольнити .
Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов