ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 209/8743/24
"01" травня 2025 р. смт. Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Іщенко І.М., при секретарі судового засідання
Єрмолаєвої О.В., за участі ОСОБА_1 ,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль», заінтересовані особи: Кам`янський міський центр зайнятості, Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про розірвання трудового договору
18.04.2025 року до суду надійшла з Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за підсудністю цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль», третя особа: Кам`янський міський центр зайнятості про розірвання трудового договору, посилаючись на те, що все життя проживав та працював в Донецької області м. Соледар, останнє місце роботи ДП «Артемсіль» Донецької області, сантехніком.
15.09.2020 року він досягнув пенсійного віку, в зв`язку з чим була призначена пенсія, однак залишився працювати на підприємстві, як працюючий пенсіонер. У зв`язку із воєнною агресією російської федерації я був вимушений поїхати з Донецької області м. Соледар до м. Кам`янське Дніпропетровської області та не має змоги зв`язатись з працедавцями для врегулювання питання звільнення.
31.05.2024року він звернувся до Кам`янського міського центру зайнятості щодо розірвання трудових відносин в односторонньому порядку, на що отримав відповідь 03.06.2024 року про неможливість вчинення цих дій, надали електронну адресу для звернення та номер телефону для зв`язку із відділом кадрів. Він неодноразово намагався зв`язатись по вказаному номеру, але ніхто слухавок не брав, неодноразово подавав заяву про звільнення на електронну адресу, але листи вертались із позначкою «адресу не знайдено, ваше повідомлення не доставлено».
07.10.2024року він повторно звернувся до Кам`янського міського центру зайнятості із викладенням всіх вище зазначених фактів та проханням звільнити у зв`язку із неможливістю зв`язатись із підприємством. 15.10.2024 року отримав відповідь з рекомендацією звернутись до суду для вирішення цього питання так, як центр зайнятості не має змоги звільнити його в односторонньому порядку.З урахуванням того, що трудові відносини з відповідачем фактично припинені, в силу об`єктивних причин, він не має можливості виконувати трудові обов`язки, але існування трудового договору порушує його право на належний соціальний захист та збільшення пенсії.
20.09.2024 року на електронну адресу підприємства він знову подав заяву про звільнення за власним бажанням, але до цього часу відповіді не отримав, заява про звільнення не розглянута і рішення по ній не прийняте.
Оскільки, підприємство на якому працював позивач, знаходиться на території, де ведуться бойові дії, ця територія є тимчасово окупованою військами РФ, та він є пенсіонером і відповідно через центр зайнятості не може припинити трудові відносини в односторонньому порядку, також відсутня можливість подати поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин за юридичною адресою підприємства, тому просить розірвати трудові відносини між ним та ДП «Артемсіль», у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1211,20 грн на свою користь.
Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.04.2025 року відкрито провадження по вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (а.с. 74).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач Державне підприємство «Артемсіль» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням на офіційному сайті Петриківського районного суду Дніпропетровської області на інформаційному ресурсі «Судова влада» (а.с. 78), відповідачем копію ухвали суду від 21.04.2025 року та копію позовної заяви з додатками не було отримано, оскільки останнє знаходиться на тимчасово окупованій території України. У встановлений законом строк, відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було.Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Суд вважає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (шляхом оголошення через сайт судової влади та направлення виклику до суду на електронну адресу відповідача), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Третя особа: Кам`янський міський центр зайнятості у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 83), про причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Враховуючи неявку у судове засідання відповідача по справі, з метою дотримання встановлених законодавством строків розгляду судом справи, зі згоди позивача, суд може ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, суд ухвалив провести судове засідання за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про розірвання трудового договору підлягає задоволенню.
При розгляді справи судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини:
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , згідно наказу № 143 від 24.02.1992 року прийнятий на роботу монтажником сантехнічних внутрішніх систем механічного цеху копальні № 1 по 4-му розряду державного підприємства «Артемсіль», про що в його трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с. 9).
На звернення ОСОБА_1 до ДП «Артемсіль» щодо звільнення з роботи, листи вертались із позначкою «адресу не знайдено, ваше повідомлення не доставлено».
07.10.2024 року він повторно звернувся до Кам`янського міського центру зайнятості із викладенням всіх вище зазначених фактів та проханням звільнити у зв`язку із неможливістю зв`язатись із підприємством. 15.10.2024 року отримав відповідь з рекомендацією звернутись до суду для вирішення цього питання так, як центр зайнятості не має змоги звільнити його в односторонньому порядку (а.с. 13).
За інформацією Міністерства соціальної політики № 6661/0/290-25/13 від 11.03.2025 року ОСОБА_1 , пенсіонер, з 02.09.2022 року є переміщеною особою з місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , у зв`язку з військовими діями з 24.02.2022 року, до АДРЕСА_2 (а.с. 66).
Станом на день розгляду справи територія м. м. Соледар Донецької області є тимчасово окупованою відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75 «Про затвердження переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» із змінами, внесеними згідно з Наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 297 від 15.12.2022 року.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, в Україні було введено військовий стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який послідуючими указами Президента України неодноразово продовжувався та триває і на даний час. Соледарська міська територіальна громада внесена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10.12.2022 року, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75. Станом на час звернення до суду з позовом, відповідач знаходиться на території не підконтрольній Україні.
З початком збройної агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 року, що призвело до бойових дій та окупації частини територій України, через активні бойові дії та тимчасову окупацію території України, позивач вимушений був виїхати з окупованого м. Соледар і не мав можливості дотриматись порядку припинення трудових відносин, проте фактично вони припинились. Позивач переїхав до Дніпропетровської області Дніпровського району с. Єлизаветівка та зареєструвався як внутрішньо переміщена особа, де і мешкає по теперішній час (а.с. 66).
Зважаючи на той факт, що підприємство, в якому позивач працював, знаходиться на непідконтрольній владі України території, до своїх трудових обов`язків в ДП «Артемсіль» він повернутись не зміг, як не зміг подати заяву про звільнення, оскільки листування з окупованими територіями не здійснюється.
3 02.09.2022 року і по теперішній час у позивача відсутня будь-яка можливість припинити трудові правовідносини з відповідачем, подавши відповідну заяву на звільнення. Заробітна плата позивачеві не нараховується та не виплачується. Наявність запису в трудовій книжці про прийняття на роботу до ДП «Артемсіль» і відсутність запису про звільнення, перешкоджає позивачеві для набуття статусу безробітного, що порушує його право на підвищення пенсії. Зазначені обставини позивач підтвердив в судовому засіданні.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.
Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Згідно зі ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника, або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з тимчасовою окупацією території Соледарської міської територіальної громади,
ОСОБА_1 фактично припинив роботу в ДП «Артемсіль» з 02.09.2022 року, тобто з моменту переміщення з м. Соледар Донецької області до с. Єлизаветівка Дніпропетровської області.
Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.
Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви).
Враховуючи той факт, що станом на день розгляду справи територія м. Соледар Донецької області, де знаходиться відповідач, є тимчасово окупованою відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75 «Про затвердження переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» із змінами, внесеними згідно з Наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 297 від 15.12.2022 року, УДППЗ «Укрпошта» не здійснюється пересилання пошти на тимчасово окуповані території, які не підконтрольні Україні, тому позивач не мав можливості подати поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин, оскільки такі відправлення на вказану територію не приймаються.
Таким чином, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не існують, однак процедура припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю повністю не виконана.
З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що існує порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першою статті 38 КЗпП України, тобто припинення трудових відносин.
Згідно з вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»( далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території, визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022 року, який набрав чинності 24.03.2022 року, визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Стаття 4 Закону встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві.
Трудові відносини між позивачем та підприємством фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права.
Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог.
При таких обставинах, враховуючи те, що установа відповідача знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду, оскільки поштова служба зв`язку не працює, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, бути наділеним правом на розірвання договору з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та Державне підприємство «Артемсіль» з 02 вересня 2022 року, на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 21, 22, 24, 36, 38 КЗпП України, ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемсіль», заінтересовані особи: Кам`янський міський центр зайнятості, Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про розірвання трудового договору задовольнити.
Визнати припиненими з 02 вересня 2022 року трудові відносини за власним бажанням на підставі ст. 38 ч.1 КЗпП України між ОСОБА_1 ( і.н. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце тимчасової реєстрації як внутрішньо переміщеної особи : АДРЕСА_2 , фактично проживає АДРЕСА_3 ) та Державним підприємством «Артемсіль» ( місцезнаходження: Донецька область, м. Соледар, вул. Чкалова, 1а )
Стягнути з Державного підприємства «Артемсіль судовий збір у розмірі 1211,20 грн ( одна тисяча двісті одинадцять грн, 20 коп) на користь ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законну силу, якщо впродовж строків, встановлених цим Кодексом, не подано заяву про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І. М. Іщенко