КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7288/2025
Справа № 761/390/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Пономаренко Н.В., постановлену в м. Київ 10 січня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріон Фінанс», третя особа Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту майна та заборони на його відчуження,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив припинити обтяження у вигляді арешту всього майна ОСОБА_1 та заборони на його відчуження, який зареєстровано 21 квітня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Подою С.П. на підставі постанови головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_1 від 01 квітня 2015 року.

Позов мотивував тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався про те, що постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 01 квітня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 було накладено арешт на все його майно, після чого звернувся до Дніпровського ВДВС ЦМУМЮ (м. Київ) з клопотанням про скасування арешту, в чому йому було відмовлено та роз`яснено, що арешт накладено в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2011 року в справі № 2-2376/10.

30 червня 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з відсутністю у боржника майна. Визначено строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання 30 червня 2016 року. Як вбачається з відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, стягувач АТ «Універсал банк» повторно виконавчий лист до примусового виконання не пред`являв, отже, на даний момент жодних відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення коштів з ОСОБА_1 немає, виконавчий лист у межах строків, визначених законодавством, до виконання не пред`являвся, жодних заяв про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа ні АТ «Універсал банк», ні будь-які інші особи, які набули право вимоги за кредитним договором, до суду не пред`являли. Натомість, існує не скасоване на даний момент накладене 9 років тому обтяження всього майна ОСОБА_1 у вигляді арешту на майно та заборони на його відчуження. Незняття органом державної виконавчої служби арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в справі.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом першої інстанції помилково зазначено, що ОСОБА_1 є учасником виконавчого провадження. Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України зі скаргою на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця може звернутися лише сторона виконавчого провадження, а оскільки виконавче провадження № НОМЕР_1 завершене вже майже 10 років тому та знищене, інші виконавчі провадження, учасником яких є ОСОБА_1 , відсутні, то останній не є стороною жодного виконавчого провадження.

Вказував, що судом першої інстанції не зауважено, що дії органу Державної виконавчої служби України відповідають буквальному тлумаченню норм Законів України «Про виконавче провадження». У даному випадку дії, рішення чи бездіяльність не можуть вважатися незаконними, оскільки орган Державної виконавчої служби України діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством, тому підстави для подання скарги на державного виконавця (орган державної виконавчої служби) в порядку судового контролю відсутні.

Вважав, що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», і що ч. 5 ст. 59 не містить будь-яких конкретизацій з приводу того, що у всіх інших випадках арешт знімається в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.

Наводив судову практику ЄСПЛ, вказував, що аналізуючи положення ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких арешт з майна може бути знятий за рішенням суду, що приймається в межах позовного провадження, знаючи про те, що він не є стороною будь-якого виконавчого провадження, а незаконні дії органу Державної виконавчої служби фактично відсутні, ОСОБА_1 мав легітимні очікування щодо того, що арешт з його майна може бути знятий за його позовом у межах позовного провадження на підставі рішення суду.

Зазначав, що судом першої інстанції при застосуванні відповідних норм прав було застосовано нерелевантні до даного спору постанови Верховного Суду, оскільки у постановах від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 та від 29 червня 2023 року в справі № 208/9810/21 Верховним Судом викладено висновки за інших обставин, а саме в цих справах виконавчі провадження не були завершені, а перебували на стадіях примусового виконання. Натомість в даному випадку виконавчі провадження не лише завершено, але й знищено, а строк пред`явлення виконавчого документу до виконання сплив та відсутні поважні підстави для його поновлення.

У постанові від 18 травня 2022 року в справі № 642/4263/21 Верховний Суд не висловив жодних правових висновків, а лише здійснив посилання на постанову від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18, яка не підлягає застосуванню в даному випадку.

У постанові від 26 вересня 2019 року Верховний Суд не висловлював жодних правових висновків щодо застосування положень Закону України «Про виконавче провадження», які в даному спорі не підлягають застосуванню в питанні порядку зняття арешту з майна, так як про арешт ОСОБА_1 дізнався вже за дії положень чинного Закону України «Про виконавче провадження» та саме ними повинен був керуватись.

Вказував, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права під час постановлення ухвали про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки як розгляд позову в позовному провадженні, так і розгляд скарги, поданої в порядку, визначеному розділом VІІ ЦПК України, здійснюється в порядку цивільного судочинства. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суд віднесено розгляд справи.

Наголошував, що відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції проявив надмірний формалізм та порушив право позивача на доступ до правосуддя, позбавивши його права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Звертав увагу, що судами України неодноразово було розглянуто заяви громадян про скасування арешту за схожих із даною справою обставин в межах саме позовного провадження, та наводив у приклад окремі рішення судів першої інстанції.

Зауважував, що відмова Шевченківського районного суду м. Києва в судовому захисті прав ОСОБА_1 , за наявності законодавчо встановленої можливості зняття арешту з майна за рішенням суду, тобто в межах позовного провадження, свідчить про порушення судом першої інстанції принципу рівності перед законом і свавільного тлумачення норм законодавства на власний розсуд.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про скасування арешту майна та заборони на його відчуження, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі арешт на майно ОСОБА_1 було накладено державним виконавцем в порядку виконання рішення суду в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, позивач був боржником у вказаному виконавчому провадженні, а тому учасником виконавчого провадження, відтак позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку позовного провадження за його позовною заявою, оскільки питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 грудня 2024 року, на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.А. від 01 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію обтяження від 21 квітня 2015 року, а саме накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (а. с. 11).

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2010 року в справі № 2-2376/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по кредитному договору № 047-2008-1388 від 15 травня 2008 року в розмірі 311 054,11 доларів США, що станом на 03 листопада 2009 року еквівалентно 2 487 499,72 грн., та судові витрати (https://reyestr.court.gov.ua/Review/10630420).

30 квітня 2021 року АТ «Універсал Банк» та ТОВ «ФК «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 30/04/21/ФК1, згідно витягу з реєстру прав вимоги до якого, відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним АТ «Універсал Банк» з ОСОБА_1 № 047-2008-1388 від 15 травня 2008 року (а. с. 16, 28).

23 листопада 2022 року ТОВ «ФК «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Оріон Фінанс» укладено договір факторингу, згідно витягу з реєстру прав вимоги до якого, відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним АТ «Універсал Банк» з ОСОБА_1 № 047-2008-1388 від 15 травня 2008 року (а. с. 30, 35).

27 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з клопотанням на ім`я начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) про скасування арешту майна та заборони його відчуження (а. с. 12), на яке Дніпровським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) надано відповідь від 25 жовтня 2024 року про те, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2376, виданого 07 квітня 2011 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» в розмірі 2 487 499,72 грн.; 01 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження; 01 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 30 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»; повідомляв, що арешт може бути знятий за рішенням суду, в зв`язку з чим відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника (а. с. 13).

Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) щодо виконавчого провадження № НОМЕР_1, після повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повторно до стягнення не пред`являвся (а. с. 14).

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження за пошуком по боржнику ОСОБА_1 , стягувач - юридична особа, виконавчі провадження відсутні (а. с. 15).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України (в редакції, чинній станом на час звернення з даним позовом) передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) зроблено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`явити позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21) зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивачка має бути відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті».

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 (провадження № 61-10369св20) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 (провадження № 61-11689св21) вказано, що «в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21) та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), підстави відступити від зазначених висновків судом не встановлено».

Аналогічної правової позиції Верховний Суд дотримується і на даний час, зокрема, в постанові від 14 травня 2024 року в справі № 711/8256/21 (провадження № 61-7900св23), від 15 січня 2025 року в справі № 592/5020/24 (провадження № 61-13199св24), що вказує на сталість правової позиції касаційного суду з цього питання.

В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20) касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на його майно, а тому не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є обґрунтованими, оскільки позивачем не спростовано належними доказами, що арешт накладено на майно заявника, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Такі висновки узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, оскільки позовна заява на предмет судового контролю за діями/бездіяльністю державного виконавця при виконанні судового рішення в іншій цивільній справі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, і чинне законодавство передбачає іншу форму звернення та порядок вирішення.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості звернення до суду за правилами розділу VІІ ЦПК України у випадку знищення виконавчого провадження є помилковими та не є підставою для зміни способу судового захисту, передбаченого для боржника у виконавчому провадженні.

Так, у постановах від 27 березня 2024 року в справі № 303/6292/20 (провадження № 61-8454св21), від 11 березня 2024 року в справі № 932/6245/22 (провадження № 61-11086св23), Верховний Суд за подібних обставин, встановивши, що позивачі були боржниками у знищених в 2014 році виконавчих провадженнях, в ході примусового виконання яких державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588 св 21), скасовуючи рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року та закриваючи провадження в справі, за обставинами якої виконавче провадження також знищене за закінченням терміну зберігання після повернення виконавчого листа стягувачу в 2015 році. Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції помилково зазначено, що ОСОБА_1 є учасником виконавчого провадження, та враховано нерелевантну судову практику, викладену в постановах Верховного Суду, у яких судами встановлено інші обставини, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в справі та відхиляються апеляційним судом.

Аргументи ОСОБА_1 , що дії, рішення чи бездіяльність виконавчої служби не можуть вважатися незаконними, оскільки орган виконавчої служби діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством; що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка не містить будь-яких конкретизацій з приводу того, що у всіх інших випадках арешт знімається в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, і що ОСОБА_1 мав легітимні очікування щодо того, що арешт з його майна може бути знятий за його позовом у межах позовного провадження, а тому суд першої інстанції проявив надмірний формалізм та порушив право позивача на доступ до правосуддя, - не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про закриття провадження в справі, позаяк ОСОБА_1 не позбавлений можливості скористатися належним способом судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права під час постановлення ухвали про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки як розгляд позову в позовному провадженні, так і розгляд скарги, поданої в порядку, визначеному розділом VІІ ЦПК України, здійснюється в порядку цивільного судочинства, при цьому відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суд віднесено розгляд справи, - апеляційний суд приходить до висновку про їх необґрунтованість та безпідставність.

Так, позивачем в межах заявлених доводів не враховано вищевикладені правові висновки Верховного Суду про те, що заявлені позивачем як боржником у виконавчому провадженні вимоги про зняття арешту з належного йому майна не підлягають розгляду у позовному провадженні, що в залежності від стадії розгляду справи є підставою або для відмови у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, або для закриття помилково відкритого провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

При цьому судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 10 січня 2025 року в резолютивній частині правомірно роз`яснено позивачу, що він вправі звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку визначеному розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що судами України неодноразово було розглянуто заяви громадян про скасування арешту за схожих із даною справою обставин в межах саме позовного провадження, із наведенням у приклад окремих рішень судів першої інстанції, не є передбаченою законом підставою для скасування правильної ухвали суду першої інстанції, позаяк згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховуються лише правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, а не рішення судів першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що відмова Шевченківського районного суду м. Києва в судовому захисті прав ОСОБА_1 , за наявності законодавчо встановленої можливості зняття арешту з майна за рішенням суду, тобто в межах позовного провадження, свідчить про порушення судом першої інстанції принципу рівності перед законом і свавільного тлумачення норм законодавства на власний розсуд, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, власного тлумачення позивачем норм матеріального і процесуального права та до спонукання апеляційного суду скасувати ухвалу суду першої інстанції, яка не влаштовує позивача, а тому відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильної ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.