КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8763/2025 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Кафідової О.В., Оніщука М.І.,

секретар Тіткова І.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Боровенка Дмитра Володимировича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання шлюбного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання шлюбного договору недійсним. Зазначав, що 24 грудня 2021 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір безвідсоткової позики № 24/12-21, відповідно до якого він надав ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 475368 грн. Разом з тим, ОСОБА_3 в порядку та строки, передбачені договором, кошти не повернув. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором безвідсоткової позики від 24 грудня 2021 року у сумі 487722 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. та судовий збір у розмірі 4877,23 грн. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. змінено та зменшено розмір цих витрат до 10000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 23 січня 2023 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року. У межах зазначеного виконавчого провадження 22 квітня 2023 року приватний виконавець звернувся з поданням про визначення частки майна в спільній сумісній власності, оскільки відповідно до інформації Державного реєстру актів цивільного стану громадян з 18 вересня 2021 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2022 року згідно з договором № 411 від 29 липня 2022 року за ОСОБА_1 зареєстровано об`єкт житлового нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_1 . Разом з тим, встановлено, що 28 вересня 2023 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дерев`янко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 816, за яким майно, набуте кожним між подружжя під час шлюбу між ними, належить на праві особистої приватної власності тому із подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлене (зареєстроване) в установленому законодавством порядку, і вважається таким, що набуто за кошти, що належали особисто тому із подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлене (зареєстроване). Відповідно до п. 1.9. шлюбного договору подружжя не відповідають по зобов`язаннях одне за одного стосовно майна, зазначеного у пунктах 1.4.-1.6. цього договору. Посилаючись на те, що дії відповідачів стосовно укладення шлюбного договору спрямовані на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань, ОСОБА_2 просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 шлюбний договір від 28 вересня 2023 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним шлюбний договір від 28 вересня 2023 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 816. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 536,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 536,80 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції безпідставно вважав встановленим, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання грошового зобов`язання договором позики, за яким на підставі рішення суду стягнуто з нього заборгованість в сумі 487 722,00 грн. Суд не надав оцінки тому, що задоволення позовних вимог про визнання шлюбного договору недійсним буде мати наслідком, що грошові зобов`язання ОСОБА_3 перед позивачем будуть виконані за рахунок майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , яке набуте нею за рахунок власних коштів на законних підставах. Режим володіння майном, що врегульований між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 шляхом укладення оспорюваного шлюбного договору не порушує прав позивача на стягнення з ОСОБА_3 належної заборгованості. Оспорюваний шлюбний договір є таким, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для визначення правового режиму володіння майном, яке кожен із подружжя набув окремо під час перебування у шлюбі, з метою відсутності претензій один до одного на випадок розірвання шлюбу. Оспорюваний шлюбний договір не змінює режим володіння майном набутий при набутті права власності, а тому не має ознак фраудаторного правочину, тобто такого правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 повторно не з`явилися, повідомлений про місце і час розгляду справи відповідно до положень ЦПК, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,24 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір безвідсоткової позики № 24/12-21, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 475368 грн. ОСОБА_3 в порядку та строки, передбачені договором, кошти не повернув. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року в справі № 347/528/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової позики від 24 грудня 2021 року у сумі 487722 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. та судовий збір у розмірі 4877,23 грн. (а.с. 8-9).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. змінено та зменшено розмір цих витрат до 10000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 10-13).

Ухвалою Верховного суду від 21 листопада 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 (а.с. 14-15).

На підставі вказаного рішення 29 листопада 2022 року Косівським районним судом Івано-Франківської області був виданий виконавчий лист № 347/528/22, який пред`явлений до примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л.М.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л.М. 23 січня 2023 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 16).

ОСОБА_3 рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року не виконав.

28 вересня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дерев`янко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 816 (а.с. 22-23).

Пунктом 1.4.1. вказаного шлюбного договору визначено, що майно, набуте кожним із подружжя до реєстрації шлюбу між подружжям у встановленому законодавством порядку, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому таке майно належало (на чиє ім`я таке майно було зареєстровано (оформлено) до реєстрації шлюбу між подружжям.

Пунктом 1.4.2. шлюбного договору визначено, що майно, набуте кожним між подружжя під час шлюбу між ними, належить на праві особистої приватної власності тому із подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлене (зареєстроване) в установленому законодавством порядку, і вважається таким, що набуто за кошти, що належали особисто тому із подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлене (зареєстроване).

Пунктом 1.9. шлюбного договору визначено, що подружжя не відповідають по зобов`язаннях одне за одного стосовно майна, зазначеного у пунктах 1.4.-1.6. цього договору.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним шлюбний договір від 28 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В.( зареєстрований в реєстрі за № 816).

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Право на укладення шлюбного договору передбачено ст. 92 СК України.

Відповідно до положень ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст. 94 СК України).

Відповідно до положень ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 103 СК України визначено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до положень ст. ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.12 ст.16 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України , що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й шлюбний договір) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду визначає, що боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після виникнення в нього зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності. Це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що всі зобов`язання перед ним за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав і правомірних інтересів кредитора.Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 569/16888/17 та постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 367/3276/19.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року в справі № 347/528/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової позики від 24 грудня 2021 року у сумі 487722 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. та судовий збір у розмірі 4877,23 грн. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2022 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. змінено та зменшено розмір цих витрат до 10000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання, 23 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачуком Л.М. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення. ОСОБА_3 не вчинив жодних дій на реальне виконання рішення суду.

У квітні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Л.М. звернувся до Косівського районного суду Івано-Франківської області із поданням про визначення частки майна в спільній сумісній власності, в якому він зазначив, що під час вчинення виконавчих дій ним установлено, що на праві власності у боржника відсутні грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення. При проведенні виконавчих дій установлено, що ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , за якою на підставі договору купівлі-продажу квартири 29 липня 2022 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно, приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачук Л.М. просив визначити частку майна боржника ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 (а.с. 17-18).

28 вересня 2023 року, тобто після відкриття виконавчого провадження та звернення виконавця з поданням про визначення частки майна в спільній сумісній власності, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дерев`янко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 816. Умовами шлюбного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визначили, що майно, набуте кожним між подружжя під час шлюбу між ними, належить на праві особистої приватної власності тому із подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлене (зареєстроване) в установленому законодавством порядку, і вважається таким, що набуто за кошти, що належали особисто тому із подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлене (зареєстроване); подружжя не відповідають по зобов`язаннях одне за одного (п.п. 1.4.2., 1.9.)(а.с. 22-23).

ОСОБА_3 і ОСОБА_1 були обізнані про наявність рішення суду про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором безвідсоткової позики від 24 грудня 2021 року, виконавчого провадження та звернення приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л.М. до Косівського районного суду Івано-Франківської області із поданням про визначення частки майна в спільній сумісній власності. ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про закриття провадження у справі за поданням виконавця у зв`язку з тим, що вони з ОСОБА_3 врегулювали майнові питання як подружжя, уклавши шлюбний договір (а.с. 19-21).

Заперечуючи проти позову відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не надали доказів на спростування вказаних обставин. Також вони не надали доказів того, що при укладенні ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2022 року ОСОБА_3 не надавав своєї згоди як інший із подружжя.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним шлюбного договору від 28 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко О.В. як такого, що порушує права позивача ОСОБА_2 .

Колегія суддів критично ставиться до доводів представника ОСОБА_1 , що врегульований оспорюваним шлюбним договором режим володіння майном не порушує права позивача на стягнення з ОСОБА_3 належної заборгованості. Оспорюваний шлюбний договір не змінює режим володіння майном набутий при набутті права власності, а тому не має ознак такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору. Як встановлено судом, оспорюваний шлюбний договір був укладений ОСОБА_3 і ОСОБА_1 28 вересня 2023 року, тобто після ухвалення судом рішення про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості, відкриття виконавчого провадження та звернення виконавця з поданням про визначення частки майна в спільній сумісній власності. Наслідком укладення шлюбного договору стала неможливість визначення частки майна ОСОБА_3 в спільній сумісній власності - у квартирі АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ОСОБА_1 , та звернення на неї стягнення.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає порушень норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції було надано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Боровенка Дмитра Володимировича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.