Провадження № 2/161/220/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Мазура Д.Г.,

за участі секретаря судового засідання Дручок О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Місюка Р.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Луцького міськрайонного суду Волинської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради про скасування наказу про поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради про скасування наказу про поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтуваннях заявлених позовних вимог, представник позивача посилається на те, що наказом № 328/2-2-ос від 29.11.2024 (далі по тексту наказ №328/2-2-ос) її звільнено з посади лікаря-фтизіатра відділення легеневого туберкульозу Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради (далі по тексту КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради) через відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці за п.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України). Вказаний наказ №328/2-2-ос вона вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню із наступних підстав. Передумовою припинення трудових відносин із позивачем є наказ КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради №142/01-02од від 18.12.2024 «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці». Представник позивача вказує на відсутність реальних змін в організації виробництва та праці підприємства. Також зазначає, що кількісний штат працівників відповідача становив 427,25 штатних одиниць, а з 12.09.2024 430,5 штатних одиниць, тобто відбулось збільшення кількісного штату працівників підприємства.

З огляду на викладене представник позивача просить скасувати наказ №328/2-2-ос, стягнути з КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2024 по день ухвалення судового рішення з розрахунку посадового окладу в розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.12.2024 відкрито провадження у даній справі. Постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для надання відзиву.

07.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача Василюка І.М. надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмові докази.

21.01.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає та просить відмовити у задоволенні позовної заяви, виходячи з наступного.

29.11.2024 було видано наказ №328/2-2-ос про припинення трудового договору з лікарем-фтизіатром ОСОБА_1 , через відмову продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці. Зазначеному наказу передували ряд обставин. Зокрема, КП «Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Волинської обласної ради (в якому працювала позивач) в квітні 2024 було приєднано до КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради в якості підрозділу КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради Регіональний медичний фтизіопульмонологічний центр, із переведенням працівників згідно штатного розпису.

18.11.2024 КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради було видано наказ № 142/01-02од «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці», відповідно до якого запроваджуються зміни в режимі Регіонального фтизіопульмонологічнного центру та умов неповного робочого часу для працівників.

29.11.2024 ОСОБА_1 , відмовилася від ознайомлення та підпису повідомлення про зміну істотних умов праці в КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради з 01.12.2024, та наказу по підприємству № 142/01-02од від 18.11.2024 «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці», про що складено відповідний акт.

29.11.2024 наказом директора КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради № 328/2-2-ос «Про припинення трудового договору»

30.11.2024 звільнено ОСОБА_1 , з посади лікаря-фтизіатра відділення легеневого туберкульозу Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради з підстав відмови від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці за п.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України). Вказаний наказ отримано та підписано позивачем без зауважень.

Представник відповідача, також вказує, що відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, здійснюється не пізніше як до запровадження таких умов.

У зв`язку з викладеним, відповідач просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки.

30.01.2025 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, вказує, що зазначені відповідачем зміни в організації виробництва та праці не існували як такі, окрім реалізації намірів зекономити кошти за рахунок виплати заробітної плати працівникам, являє собою завуальоване скорочення штату та працівників з подальшим працевлаштуванням вибіркових працівників.

07.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача Василюка І.М. надійшла заява про приєднання доказів, зокрема докази надсилання відповідачу відповіді на відзив на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позові та висловлених її представником в судовому засіданні, просила їх задовольнити.

Представник позивача Василюк І.М. в судовому засіданні пояснив, що відповідачем 29.11.2024 було видано наказ №328/2-2-ос про припинення трудового договору з лікарем-фтизіатром ОСОБА_1 , через відмову продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці. Для зміни істотних умов праці працівника необхідно щоб передувала наявність змін в організації виробництва і праці, про те, ніяких змін в організації чи оптимізації КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради не відбулося, адже кількісний штат працівників підприємства збільшився.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог та доводів позивача заперечив з підстав їх необґрунтованості, які викладені у відзиві на позовну заяву. Просив в задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Частина 2 статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що у період воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною 3 статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Крім цього, частина 4 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) визначається роботодавцем.

Судом встановлено, що предметом даного позову є звільнення позивачки на підставі наказу № 328/2-2-ос через відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України, підставами позову є відсутність змін в організації виробництва та праці підприємства.

Також встановлено, що 13.07.2023 рішенням Волинської обласної ради №22/41 «Про реорганізацію комунального підприємства «Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Волинської обласної ради приєднано до КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради.

Відповідно п. 6.1 Статуту КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради має право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис; самостійно визначати форми і системи оплати праці, зокрема встановлювати посадові оклади, надбавки, доплати та підвищення, порядку і умов заохочення, у тому числі преміювання, розміру премій, інших винагород відповідно до чинного законодавства України, цього Статуту та колективного договору.

Згідно звіту медичного директора з фтизіатрії КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради Комар О.І. від 21.10.2024 відбувається зниження потоку хворих та пролікованих пацієнтів в Регіональному медичному фтизіопульмонологічному центрі КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради за аналогічні періоди 2023 2024.

07.11.2024 економістом КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради ОСОБА_3 було підготовлено «Економічний аналіз роботи підприємства за 9 місяців 2024, в якому вказано, що особлива складна ситуація склалась в Регіональному медичному фтизіопульмонологічнному центрі, так як надходження коштів від НСЗУ за надані медичні послуги за програмою медичних гарантій не вистачає на покриття видатків на заробітну плату працівникам центру.

08.11.2024 КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради видано наказ №136/01-02од «Про створення комісії по напрацюванню заходів із запобігання виникнення заборгованості по заробітній платі на підприємстві. На засіданні робочої комісії щодо змін в організації виробництва та праці на підприємстві, було вирішено, що у зв`язку з виробничою необхідністю, з метою збереження кадрів та гідної заробітної плати працівникам підприємства, запобігання заборгованості по заробітній праці, рекомендувати керівництву закладу провести зміни робочого часу зі зміною істотних умов праці (неповного робочого часу) працівникам Регіонального фтизіопульмонологічнного центру.

18.11.2024 КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради було видано наказ № 142/01-02од «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці», відповідно до якого запроваджуються зміни в режимі Регіонального фтизіопульмонологічнного центру та умов неповного робочого часу для працівників.

Зокрема, наказом визначено провести з 01.12.2024 зміни в організації виробництва та праці змінивши режим роботи шляхом зміни норми робочого часу, для працівників, а саме, зменшення робочого часу із зайнятості повний робочий день на зайнятість в умовах не повного робочого часу пропорційно 0,75 посади. Тижнева норма робочого часу становить 27 годин для працівників, зокрема і для позивача.

Відповідно до повідомлення від 22.11.2024 № 1242/01-09 «Про зміну істотних умов праці», ОСОБА_1 , повідомлено про те, що відповідно до наказу по підприємству від 18.11.2024 № 142/01-02од «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці», з 01.12.2024 буде зменшено робочий час із зайнятості повний робочий час на зайнятість в умовах неповного робочого часу пропорційно 0,75 посади лікаря-фтизіатра відділення легеневого туберкульозу, що становить 27 годин на тиждень.

Окрім наведеного, у повідомленні вказано, що у разі письмового неповідомлення до 27.11.2024 рішення про згоду або відмову продовжувати роботу за новим режимом роботи, позивачку звільнять у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України з 30.11.2024 із виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

ОСОБА_1 , відмовилася від ознайомлення та підпису повідомлення про зміну істотних умов праці в КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради, та наказу по підприємству № 142/01-02од від 18.11.2024 «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці», про що складено відповідний акт.

Згідно наказу директора КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради № 328/2-2-ос «Про припинення трудового договору» 30.11.2024 звільнено ОСОБА_1 , з посади лікаря-фтизіатра відділення легеневого туберкульозу Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради з підстав відмови від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці за п.6 КЗпП України. Вказаний наказ отримано та підписано позивачем без зауважень.

Отже, спір між сторонами виник з приводу звільнення позивачки з посади лікаря-фтизіатра відділення легеневого туберкульозу КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці (п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Позивачка зазначала, що змін в істотних умовах праці у роботодавця не відбулося.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці -систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших -працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 582/1001/15-ц та Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111221071).

Питання про те, які саме обставини впливають на зміну істотних умов праці, чинним законодавством не врегульовано, і в ньому відсутній їх вичерпний перелік. Тлумачення того, що може бути підставою для зміни істотних умов праці, наведено, зокрема, в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», згідно з яким припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці, може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі, перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У постанові Верховного Суду від 29.06.2022 року № 357/1279/21, зазначено, що виходячи зі змісту частини третьої статті 32 КЗпП України, зміна істотних умов праці включає зміну системи та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Перелік істотних умов праці не є вичерпним. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Доцільність запровадження змін в організації виробництва і праці, а також право на запровадження таких змін передбачено статями 42, 44 Господарського кодексу України (далі ГК України), якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.

Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємство самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною першою статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України).

Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

При цьому, у відзиві та поясненнях представник відповідача зазначає, що з «Економічного аналізу роботи підприємства за 9 місяців 2024 року» слідує, що особлива складна ситуація склалась в Регіональному медичному фтизіопульмонологічнному центрі, так як надходження коштів від НСЗУ за надані медичні послуги за програмою медичних гарантій не вистачає на покриття видатків на заробітну плату працівникам центру.

Як зазначалось вище, відповідно до наказу директора КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради № 142/01-02од від 18.11.2024 «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці» працівникам згідно списку, було встановлено зменшення робочого часу із зайнятості повного робочого дня на зайнятість в умовах не повного робочого часу, у тому числі і позивачці, було зменшено робочий час пропорційно 0,75 посади.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що значне зменшення фінансування лікарні, та як результат встановлення певним працівникам, у тому числі і позивачці, зменшення тривалості робочого дня є істотними змінами в умовах праці.

Необхідно також відмітити, що при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, доцільності зміни істотних умов праці, а, виключно, перевіряє дотримання відповідної процедури, або, якщо відбулось звільнення, то наявність підстав для звільнення (чи відбувалися зміни істотних умов праці).

Таких висновків, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18, від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19.

Також слід зазначити, що наказ директора КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради № 142/01-02од від 18.11.2024 «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці» на момент розгляду справи є чинним і не скасований.

Отже, на думку суду, наказ директора КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради № 142/01-02од від 18.11.2024 «Про зміни в організації виробництва та праці та зміну істотних умов праці» за своїм змістом є наказом про зміну істотних умов праці.

Відповідно до ст. 12 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінивши надані докази, суд вважає, що відповідач на момент прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 , діяв у відповідності до вимог трудового законодавства України, відповідачем дотримано всіх законодавчих норм, будь-які порушення відсутні, а тому, оскільки відповідач діяв в межах своїх повноважень, у спосіб та в порядку, визначеному законодавством, пред`явлені позивачкою позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оспорюваного наказу, у зв`язку з чим у задоволенні позову позивачки слід відмовити за недоведеністю.

Що стосується позовних вимог позивачки про стягнення з КП «ВОІЛ» Волинської обласної ради середньомісячної зарплати за час вимушеного прогулу, то суд також відмовляє у їх задоволенні, оскільки дана вимога є похідною від позовних вимог, які позивачкою не доведено.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору.

Стороною відповідача судові витрати не понесені, відтак розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради про скасування наказу, про поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Дата складення повного тексту рішення 02 травня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради, адреса місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Шевченка, буд. 30, .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Д.Г. Мазур