Справа № 137/96/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" квітня 2025 р.

Літинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Гопкіна П.В.,

за участю секретарів Іванової І.О.,

сторін у справі

представника позивача - адвоката Прийдуна В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції із Бережанського районного суду Тернопільської області в залі суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача орган опіки та піклування Бережанської міської ради Тернопільського району Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

22.01.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що до 07.04.2023 позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Від даного шлюбу у них є спільна неповнолітня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що відповідачка виїхала на постійне місце проживання у с. Городище Вінницького району Вінницької області де утворила нову сім`ю, залишивши дочку з її його старшою дочкою, оскільки він являється військовослужбовцем. З дочкою вона не спілкується, не цікавиться її станом здоров`я, не забезпечує матеріально. Вважає, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дочки. Також 22.10.2024 відповідачка зробила заяву у нотаріуса про те, що вона дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 .

Відтак позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився. Натомість його представник - адвокат Прийдун В.М. (уповноважений представляти інтереси позивача на підставі ордеру серії ВО № 1092538 від 14.01.2025 (а.с. 11) в режимі відеоконференції із Бережанського районного суду Тернопільської області позов підтримав та просив його задовольнити. Представник позивача вважав за можливе провести судове засідання у відсутності відповідачки. Він вважає, що ОСОБА_2 сама усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Вона не займається вихованням, не слідкує за інтелектуальним та фізичним розвитком дочки, а також практично не спілкується з нею. На думку сторони позивача, такі дії є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того зазначив, що сама неповнолітня дочка звернулася з відповідним клопотанням до суду.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась. 25.03.2025 відповідачка подала до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. Зазначає, що позов визнає, та не заперечує проти задоволення позову (а.с. 57).

28.04.2025 судом була досліджена у судовому засіданні заява відповідачки про визнання позову, водночас на думку суду в даній ситуації визнання позову може суперечити закону або порушувати права чи інтереси неповнолітньої дитини (ч.4 ст. 206 ЦПК України). Відтак суд ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачкою позову та продовжити судовий розгляд на загальних підставах.

Представник третьої особи на стороні позивача орган опіки та піклування Бережанської міської ради Тернопільського району Тернопільської області до судового засідання не з`явився. Надіслали на електронну адресу суду клопотання, відповідно до якого просили розгляд справи проводити без участі представника міської ради. Позов підтримують (а.с. 41).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано наступні докази.

Так, згідно висновку виконавчого комітету Бережанської міської ради (а.с. 5), затвердженого рішенням за № 1479 від 02.12.2024 (а.с. 6) визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такої, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дочки.

Свідоцтвом про народження (а.с. 7) зазначається про те, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 07.04.2023 (а.с.8) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Рішення набрало законної сили 09.05.2023 (а.с. 8).

Заявою від 22.10.2024 ОСОБА_2 нотаріально посвідчила заяву, відповідно до якої зазначає, що надає згоду на позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Згідно довідки за №840 від 31.01.2025 (а.с. 26) зазначається про те, що ОСОБА_1 , 1972 року народження, призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби.

В характеристиці від 03.02.2025 (а.с. 26 зв.) зазначено, що ОСОБА_3 є ученицею Бережанського ліцею № 1. У характеристиці вказується, що батько приділяє належну увагу вихованню дочки: відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, організовує правильне проведення її вільного часу та підтримує контакт з класним керівником. Мати жодного разу не відвідувала заклад освіти, не цікавилася навчанням доньки і не з`являлася на батьківські збори.

Письмовою заявою від 03.02.2025, адресованою Літинському районному суду Вінницької області (а.с. 27), ОСОБА_4 зазначає, що її мати - ОСОБА_2 - виїхала з їхньої сім`ї у невідомому напрямку, коли вона була у 4 класі. Де знаходиться її мати, і чим вона займається, невідомо, так само як і невідомо її сестрі ОСОБА_5 та батьку. Мама не телефонувала до неї та не передавала жодних фінансів. З того, що відомо, мама була у Польщі, а зараз проживає у Літинському районі і створила нову сім`ю. З нею мама зовсім не спілкується і не допомагає матеріально.

Письмовою заявою, адресованою Літинському районному суду Вінницької області (а.с. 27 зв.-28), ОСОБА_6 зазначає, що проживає разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 , а їхній батько знаходиться в рядах Збройних Сил України. Їхня мати поїхала у невідомому їй напрямку весною 2019 року. При цьому вона не повідомила, де знаходиться, не телефонувала та не висилала жодних коштів. У 2023 році мати прислала до Бережанського суду заяву про розірвання шлюбу з батьком. З весни 2019 року до теперішнього часу мама ОСОБА_7 е цікавилася своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , не допомагала матеріально, не знала, в якому вона класі, і не переймалася її здоров`ям.

Згідно п.п.2-6 ч.1 ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що:

-ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

-жорстоко поводяться з дитиною;

-є хронічними алкоголіками або наркоманами;

-вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

-засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позивачем та його представником не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.

Також стороною позивача не доведено, що наявні інші підстави передбачені п.п.2-6 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Хоча у матеріалах справи наявний висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5), втім відповідно до положення ч.ч.5,6 ст. 19 СК України, наявність висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ще не є запорукою позитивного рішення суду. Такий документ має лише рекомендаційний характер і врахування його судом не є обов`язковим.

Окремо слід зазначити, що наявність визнання відповідного позову матір`ю не може бути основою для її позбавлення батьківських прав. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини ( постанова КЦС від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22). У справі обов`язково досліджуватимуться інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21).

Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).

Також у своїй постанові від 07.05.2024 у справі № 137/1411/23 Вінницький апеляційний суд наголошував на необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини з огляду на необхідність забезпечення її права на спілкування та збереження зв`язків з обома батьками.

А у постанові від 20.11.2024 у справі № 137/410/24 колегія суддів Вінницького апеляційного суду, оцінюючи письмову заяву про визнання позову разом з усіма іншими доказами, прийшла до переконання, що у такому випадку визнання відповідачем позову суперечить закону, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а відтак суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 55, 58, 60 ЦК України; ст.ст. 2, 141, 259, 263-268 ЦПК України; ст.ст. 150, 164-166, 168-169 СК України; постановою КМУ "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" № 866 від 24.09.2008; п.п. 15, 16. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007; беручи до уваги ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року), Декларацію прав дитини Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959; ст. 18 Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р.), суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача орган опіки та піклування Бережанської міської ради Тернопільського району Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01.05.2025.

Суддя : Гопкін П. В.