Справа № 351/1958/23
Провадження № 2/727/107/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді - Слободян Г.М.

за участю: секретаря судового засідання - Вакарчук Т.Р.

судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.03.2020 року він уклав із ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 12 100 доларів США, з умовою їх повернення до 01.09.2020 р. Зазначає, що договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, яка написана та підписана особисто відповідачкою. Вказує на те, що по закінченню зазначеного строку, а саме 01.09.2020 року, і до сьогодні, відповідачка не повернула йому кошти. Зазначає, що на чисельні її звернення про повернення боргу відповідачка щоразу вигадувала різні причини, щоб цього уникнути, а останнім часом, взагалі змінила номер телефону і на зв?язок не виходила. Посилається на те, що оскільки 01.09.2023 року минає термін позовної давності про стягнення боргу, він змушений звернутись до суду з даною позовною заявою.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість згідно розписки у сумі 12 100 (дванадцять тисяч сто) доларів США, еквівалент у гривнях 447 579 (чотириста сорок сім тисяч п?ятсот сімдесят дев`ять) гривень, а також стягнути з відповідачки, судові витрати у сумі 4 475,79 грн.

Рух по справі та позиція сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.11.2024 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.12.2024 року закрито підготовче провадження про справі.

Позивач ОСОБА_1 скерував до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У попередньому судовому засіданні пояснив, що він уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 12 100 доларів США, з умовою їх повернення до 01.09.2020 р. Посилався на те, що заперечення відповідачки щодо непередачі їй зазначених грошових коштів спростовуються наявністю письмового доказу у вигляді розписки, що прямо підтверджує факт отримання нею суми позики та взяття на себе обов`язку щодо її повернення. Вважає, що доводи відповідачки є спрямованими на ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань. Також зазначив, що на його думку, показання свідка ОСОБА_3 , який фактично повторив позицію відповідачки, не є об`єктивними, оскільки він перебуває з нею та її чоловіком у постійному контакті та представляє їхні інтереси як адвокат. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку надала наступні пояснення. Посилалась на те, що факт передачі їй грошових коштів не доведений, оскільки відсутні будь-які документи чи докази, окрім розписки. Стверджувала, що розписка була написана під диктовку позивача, який є адвокатом у його кабінеті за його ініціативи, при цьому без фактичної передачі грошей, при цьому сума позики змінювалась в момент написання, спочатку було зазначено суму 10 000 доларів США, однак потім позивач сказав доповнити та дописати 2 100 доларів США. Відповідачка вказувала на те, що на момент укладення розписки позивач був її адвокатом, а тому розписку нею було підписано на підставі запевнень позивача та свідка-юриста ОСОБА_3 (який підтвердив у судовому засіданні факт непередачі їй коштів), що без договору позики та акту передачі коштів вона не має юридичної сили. Вважає, що позивач не довів факту наявності у нього вказаної суми коштів на момент укладення розписки. Відповідачка стверджувала, що протягом трьох років після написання розписки позивач не вчиняв жодних дій для стягнення нібито заборгованості, не звертався із заявами, не направляв повідомлень, не проявляв жодної активності щодо повернення суми позики. Зазначила також, що в кабінеті позивача було встановлена система відео спостереження, а тому в разі факту передачі коштів, позивач міг надати до суду як доказ відеозапис, однак він цього не зробив бо передання коштів не було. Вказала і на те, що попередньо позивачем було подано позов до суду, де у нього є особисті зв`язки, зокрема його колишня дружина ОСОБА_4 була помічником судді, що позивачем було підтверджено у судовому засіданні. На її думку, позивачем свідомо була вказана її адреса неправильно, оскільки позивач був обізнаний про її фактичне місце проживання за кордоном. Оскільки на момент підписання розписки вона не мала стабільного доходу, що було відомо позивачу, вважає, що факт видачі позики в такому розмірі не є правдоподібним. Зазначила, що єдиним джерелом потенційного доходу могла бути частка у спільному майні з її колишнім чоловіком, яку він сам запропонував їй відстояти в судовому порядку як адвокат. Вказує на те, що вони з позивачем мали усну домовленість про те, що якщо йому вдасться відсудити для неї кошти або частину майна, то вона з цієї частини мала йому заплатити, що мало б бути закріплено в договорі позики на чітких умовах, оскільки сума є дуже великою. Стверджує, що позивач не виконав взяті на себе зобов`язання, оскільки не домігся для неї жодних результатів щодо розподілу майна, а просто не взявся за цю справу, пояснивши це тим, що в нього залишаються ділові стосунки з її колишнім чоловіком. Відповідач стверджує, що жодної реальної позики не було, а вся ситуація з розпискою лише формальна, умовна домовленість, яка не набрала юридичної сили через дії позивача.

Просила врахувати її пояснення та у задоволенні позову відмовити повністю.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно статтей 3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на наступне.

Досіджені судом докази та застосовані норми права.

Судом встановлено, що згідно письмової розписки, 04.03.2020 року (у присутності ОСОБА_3 ) ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 12 100 доларів США, з умовою їх повернення до 01.09.2020 року (а.с.6).

У судовому засіданні в якості свідка, під присягою був допитаний ОСОБА_3 . Пояснив, що в родинних стосунках із ОСОБА_2 не перебуває, а після розірвання договору з її колишнім чоловіком у справі про захист прав у Снятинському суді, у нього не було адвокатських правовідносин із ОСОБА_2 не було. Зазначив, що в період складання розписки він представляв інтереси колишнього чоловіка ОСОБА_2 у справі, де він виступав відповідачем за позовом сестри ОСОБА_1 . Вказав, що у приміщенні адвокатської контори Петричка О.Є. зібралися він, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як її адвокат, для обговорення. Під час аналізу позовної заяви сестри ОСОБА_1 були виявлені певні недоліки, у зв`язку з чим було досягнуто домовленості про складання розписки без фактичної передачі грошових коштів. Вказав на те, що в процесі обговорення він повідомив присутніх, що у випадку виникнення судового спору він буде свідчити про те, що передання грошових коштів не здійснювалося, тобто всі учасники обговорення були обізнані про це. Зазначив, що після врегулювання справи за позовом сестри ОСОБА_5 , його в якості свідка запросили саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказав на те, що близько двох місяців тому ОСОБА_2 звернулася до нього з проханням представляти її інтереси у даній справі, при цьому до моменту передачі справи до розгляду у Шевченківський районний суд м. Чернівців він не був обізнаний про її зміст. Свідок пояснив, що чітко пам`ятає обставини складання розписки. Зазначив, що він роз`яснював, що для належного оформлення договору позики необхідно укласти відповідний письмовий договір, а передачу грошових коштів бажано посвідчити нотаріально. На момент складання розписки всі присутні усвідомлювали, що фактичної передачі грошових коштів не відбувається, а розписка має формальний характер і складалася виключно для підтвердження наміру оплати юридичних послуг.

Таким чином, свідок ОСОБА_3 підтвердив, що підписання розписки відбулося за відсутності фактичної передачі коштів, а складання розписки було обумовлено попередніми розмовами про несплату ОСОБА_2 грошових коштів за правничу допомогу.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей (частина 2 статті 1046 ЦКУ).

Тобто, передача грошових коштів є істотною умовою договору позики, без якої договір не вважається укладеним.

Суд звертає увагу на те, що незалежно від назви вчиненого за підписом відповідача документа як «розписка», цей документ підлягає перевірці на предмет наявності в ньому ознак, які притаманні борговому документу.

Позивач на підтвердження обставини укладення договору позики грошових коштів та його умов надав до суду розписку датовану 04.03.2020 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США та 2 100 доларів США, з умовою їх повернення до 01.09.2020 року або раніше. Розписка підписана підписана відповідачкою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У розписці зазначено одного свідка в присутності якого її було складено ОСОБА_3 , 1975 р.н.

Тобто, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України,відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

У відповідності до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог надав письмовий доказ у вигляді розписки від 04.03.2020 року. Однак розписка є лише документом, який фіксує письмове волевиявлення, і відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 26.04.2022 у справі №753/1349/20 та від 23.12.2021 у справі №501/1243/20, при розгляді справ про стягнення боргу за розпискою необхідно встановити не тільки формальне існування розписки, але й факт реальної передачі коштів.

У постанові Верховного Суду від 26.04.2022 по справі № 753/1349/20 зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21, в постанові від 11.06.2021 року по справі №753/11670/17.

Як вбачається із пояснень свідка ОСОБА_3 , наданих у судовому засіданні під присягою, під час складання розписки фактична передача грошових коштів відповідачці не здійснювалася. Свідок підтвердив, що складання розписки мало виключно формальний характер та було обумовлено домовленістю між сторонами з огляду на можливу оплату юридичних послуг у майбутньому, а не реальним фактом передачі позики.

Суд звертає увагу, що викладене не спростовано позивачем у судовому засіданні.

Відповідач на спростування доводів позивача обґрунтовано зазначила про те, що окрім наданої позивачем розписки відсутні будь-які докази фактичної передачі коштів, до прикладу банківські виписки, акти приймання-передачі, відеофіксація передачі коштів у приміщенні адвокатської контори, де зі слів відповідачки, є наявна система відео спостереження.

Окрім того, відповідачка пояснила, що сам текст розписки змінювався в момент її складання, що свідчить про відсутність попереднього чіткого погодження умов передачі позики. Позивач, як стверджує відповідачка на спростування його доводів, протягом тривалого часу (майже три роки) не проявляв активності щодо повернення суми позики, що є нетиповою поведінкою особи, яка надала значну суму грошей. При цьому, звернула увагу на те, що позивач достеменно знав про її фінансове становище, а саме, що вона не вела жодної підприємницької діяльності, не мала бізнесу, роботи, а отже не мала стабільного джерела доходу, фактично перебувала у статусі безробітної особи, без жодного фінансового ресурсу, з якого могла б повернути таку значну суму коштів у короткі строки. Відповідач вважає, що поведінка позивача не характерна для людини, яка реально передавала кошти, а свідчить про викривлення фактів та відсутність правдивої історії подій з метою отримання від неї коштів, шляхом зловживанням своїми правами та службовими обов`язками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, однак у разі заперечень з боку відповідача факт передачі грошей повинен бути доведений іншими належними і допустимими доказами. У даній справі таких доказів позивачем надано не було.

Позивачем у своїх письмових поясненнях зазначено, що йому невідомо чим мотивований свідок ОСОБА_3 , який був адвокатом сім`ї відповідачки.

Суд звертає увагу, що в єдиному доказі на який посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, а саме розписці від 04.03.2020 року вказано за підписом свідка ОСОБА_3 . Характерним є і те, що як пояснив свідок, у день складання вказаної розписки без фактичної передачі коштів, він повідомив, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 про те, що у випадку виникнення судового спору він буде свідчити про те, що передання грошових коштів не здійснювалося, оскільки розписка мала формальний характер і складалася виключно для підтвердження наміру оплати юридичних послуг, які відповідачка мала понести у справі про поділ майна подружжя. Однак, позивач не виконав взяті на себе зобов`язання, та відмовився від надання їй юридичних послуг, пояснивши це тим, що в нього залишаються ділові стосунки з колишнім чоловіком відповідачки.

При цьому, жодних заперечень щодо вищевикладеного позивачем ні в судовому засіданні, ні в письмових поясненнях не надано.

Окрім цього, як встановлено судом, в родинних стосунках із ОСОБА_2 не перебуває, а після розірвання договору з її колишнім чоловіком у справі про захист прав у Снятинському суді, у нього не було адвокатських правовідносин із ОСОБА_2 не було. Зазначив, що в період складання розписки він представляв інтереси колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

При цьому, суд звертає увагу і на те, що пояснення позивача є суперечливими, містять фактичні помилки та неточності щодо обставин складання розписки, що ставить під сумнів їхню достовірність.

Суд критично оцінює пояснення позивача та надану розписку, оскільки в контексті досліджених доказів розписка втрачає ознаки належного боргового документа через відсутність фактичної передачі коштів, що є істотною умовою договору позики відповідно до вимог ч. 2 ст. 1046 ЦК України.

Крім того, відповідно до принципу змагальності сторін, закріпленого в ст. 13 ЦПК України та ст. 129 Конституції України, саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, що обґрунтовують його вимоги. Під час судового розгляду позивач не надав достатніх та належних доказів фактичної передачі коштів, а пояснення свідка ОСОБА_3 та відповідачки у сукупності свідчать про відсутність реальної передачі коштів.

Як вже зазначалося судом, у даній справі єдиним доказом, на який посилається позивач, є розписка, підписана відповідачкою. Однак, як вказано у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №?369/3340/16-ц, розписка не є безумовним доказом передачі коштів, якщо інші докази спростовують цей факт. Зокрема, у цій постанові зазначено: Розписка, яка не підтверджена іншими доказами фактичної передачі коштів, не може вважатися достатнім доказом укладення договору позики.

У даному випадку свідок, присутній при підписанні розписки, підтвердив, що кошти відповідачці не передавалися. Інших доказів передачі коштів, таких як банківські документи або інші письмові підтвердження, позивач не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ для ефективного захисту прав та інтересів осіб. Оскільки позивач не довів факт укладення реального договору позики шляхом передачі коштів, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Положеннями статтей 12, 13 ЦПК України передбачено, що учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відтак, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги пояснення надані учасниками процесу під час розгляду справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись 7, 10, 76, 81, 259,

263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість згідно розписки від 04.03.2020 року у розмірі 12 100 (дванадцять тисяч сто) доларів США, що еквівалентно у гривнях 447 579 (чотириста сорок сім тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) гривень та судового збору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду або через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 01.05.2025 року.

Суддя Слободян Г.М.