Справа № 161/6780/24 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/476/25 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом припинення нарахування заборгованості та відновлення залишку коштів на рахунку, за апеляційною скаргою представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Демарчук Наталії Олександрівни на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом припинення нарахування заборгованості та відновлення залишку коштів на рахунку.

Вимоги обґрунтовує тим, що 21.09.2007 року між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» укладений кредитний договір № SAMDNS789, що вбачається із виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 , на якому був встановлений самостійно банком кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн, яким позивач не користувалася.

28.07.2023 року позивач звернулась до одного із відділень АТ КБ «Приватбанк» в місті Луцьку із проханням поміняти банківську карту для виплат на нову. Працівник відділення банку сказав, що для того, щоб активувати банківську картку та підняти кредитний ліміт необхідно буде прийняти телефонний дзвінок від банку, проте точну дату телефонного дзвінка представник не повідомив позивачу.

30.07.2023 року приблизно о 01 год 37 хв на телефонний номер позивача був здійснений дзвінок з номеру телефону НОМЕР_2 , про який повідомляв представник банку, відповідно позивач підняла телефонну трубку і телефонний дзвінок обірвався.

Вказує, що 31.07.2023 року о 18 год 50 хв невстановлена особа, перебуваючи у АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу до банківської картки, заволоділа кредитними коштами, що знаходилися на банківському рахунку потерпілої ОСОБА_1 , які були зняті з банківської картки, емітованої в АТ КБ «Приватбанк», а саме:

-15000 грн зняття готівки в банкоматі в АДРЕСА_2 год 50 хв;

-15000 грн зняття готівки в банкоматі в АДРЕСА_2 год 51 хв;

-15000 грн - зняття готівки в банкоматі в АДРЕСА_2 год 53 хв;

-2000 грн - зняття готівки в банкоматі в м. Рівне по вул. Соборна, 2 о 18 год 54 хв;

-1880,00 грн сума комісії.

Зазначає, що 31.07.2023 року з 13 год 45 хв по 20 год 56 хв ОСОБА_1 перебувала на роботі, згідно змінного графіка виробництва на ТОВ «КРОМБЕРГ ЕНД ШУБЕРТ УКРАЇНА ЛУ», що знаходиться за адресою: Луцький р-н, с. Рованці, вул. Європейська, 2, а тому вона фізично не могла зняти грошові кошти в м. Рівне.

Після того як на мобільний телефон прийшли СМС-повідомлення про списання коштів з кредитного рахунку позивача, остання зателефонувала на гарячу лінію банку 3077 та одразу ж 31.07.2023 року звернулась із заявою в поліцію про вчинення щодо неї кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 ККУ.

01.08.2023 року по даному факту Луцьким РУП ГУНП У Волинській області Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження за № 0000315 за ч. 4 ст. 190 КК України.

Вказує, що пізніше матеріали даного кримінального провадження були передані за підслідністю до Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області.

08.10.2023 року через додаток Приват24 позивач отримала відповідь від банку, в якій зазначено, що заборгованість по картці виникла через проведені зняття готівки в банкоматі від 31.07.2023 року по АДРЕСА_1 , на загальну суму 48 880,00 грн ОСОБА_1 було створено запити на шахрайство і повернення коштів, однак банк відмовив у поверненні по причині того, що операція була проведена з введенням пін-коду.

Позивач повідомляє, що нею не розголошувалася третім особам інформація про номери карткових рахунків, пін-коди та інша конфіденційна інформація. Картки не губилися, доступу до них треті особи не мали з її вини. Банком не доведено, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Також, позивачка зазначає, що 19.10.2023 року вона зверталася з позовом в суд до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, шляхом припинення зобов`язань за кредитним договором. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 року у справі № 161/18190/23 року в позові ОСОБА_1 відмовлено повністю у зв`язку з неналежним способом захисту своїх прав. Однак, при розгляді даної справи судом було встановлено факт того, що ОСОБА_1 не сприяла шахраям в знятті коштів, не розголошувала особисту конфіденційну інформацію.

На підставі наведеного просить суд зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» припинити незаконне нарахування ОСОБА_1 заборгованості за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року за користування кредитним лімітом, що утворилась внаслідок проведення операцій (транзакцій) 31.07.2023 року; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані відсотки і штрафні санкції ОСОБА_1 в період 31.07.2023 року по день винесення рішення суду за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» відновити ОСОБА_1 залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_3 і додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року, до стану в якому він був перед виконанням фінансових операцій 31.07.2023 року, тобто станом на 30.07.2023 року, врахувавши списані банком кошти в рахунок погашення боргу по картковому рахунку № НОМЕР_3 по дату винесення рішення суду та стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 рокупозов задоволено.Зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» припинити нарахування ОСОБА_1 заборгованості за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року за користування кредитним лімітом, що утворилась внаслідок проведення операцій (транзакцій) 31.07.2023 року.

Зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» скасувати нараховані відсотки і штрафні санкції ОСОБА_1 в період 31.07.2023 року по день винесення рішення суду за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року.

Зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відновити ОСОБА_1 залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_3 і додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року, до стану в якому він був перед виконанням фінансових операцій 31.07.2023 року, тобто станом на 30.07.2023 року, врахувавши списані банком кошти в рахунок погашення боргу по картковому рахунку № НОМЕР_3 по дату винесення рішення суду.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Демарчук Н. О. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставинсправи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Ліпкевич І. В. просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 21.09.2007 року між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» укладений кредитний договір № SAMDNS789, що вбачається із виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 , на якому був встановлений самостійно банком кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн, а заборгованість по картці на початку періоду становила 311,41 грн (а.с. 20).

Звертаючись до суду з даним позовом до АТ КБ «Приватбанк», позивач посилається на те, що 31.07.2023 року о 18 год 50 хв невстановлена особа, перебуваючи у АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу до банківської картки, заволоділа кредитними коштами, що знаходилися на банківському рахунку потерпілої ОСОБА_1 , які були зняті з банківської картки, імітованої в АТ КБ «Приватбанк», а саме:

-15000 грн зняття готівки в банкоматі в АДРЕСА_2 год 50 хв;

-15000 грн зняття готівки в банкоматі в м. Рівне по вул. Соборна, 2 о 18 год 51 хв;

-15000 грн - зняття готівки в банкоматі в АДРЕСА_1 о 18 год53 хв;

-2000 грн - зняття готівки в банкоматі в м. Рівне по вул. Соборна, 2 о 18 год 54 хв;

-1880,00 грн сума комісії.

На підтвердження зазначених обставин позивачка надала до суду виписку по карті № НОМЕР_1 , емітованої в АТ КБ «Приватбанк» від 07.08.2023 року (а.с. 20).

Із відповіді АТ «Державний експертно-імпортний банк України» від 05.11.2024 року вбачається, що 31.07.2023 року в банкоматі АТ «Укрексімбанку» АТМ16022 (м. Рівне, вул. Соборна,2) з використанням платіжної картки № НОМЕР_3 було здійснено 4 операції зняття готівки на загальну суму 47000 грн. Вищезгадані операції були проведені із зчитуванням чипу, безпомилковим введенням ПІН-коду та отриманням коду авторизації, будь-яких помилок в догах банкомату при здійсненні операцій не зафіксовано, верифікацію та дозвіл на проведення операцій надає банк-емітент (а.с.111).

Відповідно до кадрової довідки ТОВ «КРОМБЕРГ ЕНД ШУБЕРТ Україна ЛУ» № 1376 від 22.08.2023 року ОСОБА_1 31.07.2023 року перебувала на роботі згідно змінного графіка виробництва, а саме з 13:45 по 20:56 год (а.с.21).

Таким чином, позивач фізично не могла здійснювати операції по знятті коштів з власного рахунку, перебуваючи в іншій області.

Судом встановлено, що 31.07.2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі чого 001.08.2023 року, по даному факту Луцьким РУП ГУНП у Волинській області у Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстроване кримінальне провадження за № 0000315 за ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 22).

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 27.09.2023 року матеріали даного кримінального провадження знаходились у процесуального керівника з метою подальшого прийняття рішення про визначення підслідності за Рівненським ГУНП у Рівненській області (а.с.24).

Проте, із відповіді Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області від 28.12.2023 року на адвокатський запит представника позивача вбачається, що слідчим відділом не здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000315 від 01.08.2023 року за фактом вчинення шахрайських дій (а.с.25-27).

Також, 26.09.2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою-вимогою до АТ КБ «Приватбанк», в якій просила провести службове розслідування за фактом шахрайських дій, вчинених невстановленими особами та не здійснювати нарахування відсотків, комісій та інших платежів за кредитним договором № SAMDNS789 (а.с.28).

08.10.2023 року через додаток Приват24 позивач отримала відповідь від банку, в якій зазначено, що заборгованість по картці виникла через проведені зняття готівки в банкоматі від 31.07.2023 року по АДРЕСА_1 , на загальну суму 48 880,00 грн ОСОБА_1 було створено запити на шахрайство і повернення коштів, однак банк відмовив у поверненні по причині того, що операція була проведена з введенням пін-коду (а.с.29).

02.11.2023 року ОСОБА_1 отримала в паперовому вигляді відповідь від банку № 20.1.0.0.0/7-231006/61072, якою формально відмовлено в задоволенні її заяви від 26.09.2023 року (а.с.30-31).

Крім того, за результатами проведеної АТ КБ «Приватбанк» перевірки встановлено, що 30.07.2023 о 01.37 було зафіксовано вхід в акаунт Приват24 клієнта ОСОБА_1 з мобільного пристрою GALAXY TAB A 9/7 SAMSUNG (imei C479A1F17RA66833), при цьому, зміну логіну і паролю входу в Приват24 не зафіксовано. В подальшому, отримавши доступ до облікових даних ОСОБА_1 невстановлена особа створила цифровий підпис та збільшила кредитний ліміт по картці НОМЕР_4 до 50 000 гривень. Також встановлено, що 31.07.2023 кредитну картку ОСОБА_1 НОМЕР_3 перевипущено в Приват24 замість картки НОМЕР_4 , яка була видана в банку ОСОБА_1 .. В подальшому з картки НОМЕР_3 здійснено зняття коштів на суму 48880 гривень в банкоматі АТМ16022 Укрексімбанку (м. Рівне вул. Соборна, 22) невстановленою особою. Банк зазначив, що зняття коштів з карткового рахунку клієнта ОСОБА_1 стало можливим в результаті компроментації даних входу в Приват24 клієнтки (а.с.41-42).

Судом встановлено, що позивач 19.10.2023 року зверталася з позовом в суд до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, шляхом припинення зобов`язань за кредитним договором, однак рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 року у справі № 161/18190/23 року в позові ОСОБА_1 відмовлено повністю у зв`язку з неналежним способом захисту своїх прав (а.с.15-19).

При розгляді даної справи судом було зроблено висновок, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, акаунту чи додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції. Разом з суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 визнати припиненим повністю правовідношення за кредитним договором №SАМDNS789 від 21 вересня 2007 року, зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» припинити списання коштів з платіжних карт ОСОБА_1 , спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором №SАМDNS789 від 21 вересня 2007 року, зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» закрити рахунки, відкриті у зв`язку з укладенням кредитного договору №SАМDNS789 від 21 вересня 2007 не можуть бути задоволені, оскільки не відновлять порушені права позивача» (а.с.15-19).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Відповідно до п.п. 143, 146, 147 Постанови Правління Національного Банку України «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» від 29.07.2022 року № 164 надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Суд враховує, що відповідач зверталась до банку про проведення службового розслідування, і до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на зняття коштів з рахунку.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушила Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22.

Отже, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулися до правоохоронних органів.

Відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я позивача не є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року № 342/180/17 погодилася із висновком судів попередніх інстанцій, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Апеляційний суд зазначає, що суд, врахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, виходить з того, АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що позивач ОСОБА_1 , як користувач платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 31 липня 2023 року на суму 50000 гривень.

Як встановлено судом, у розглядуваний період позивач на роботі і матеріали справи не містять жодних доказів, що саме вона ініціювала вищенаведені операції.

Окрім того, відповідач, як банк, не проявив жодної уваги до того, що позивач, як клієнта, раптово, виключно віддалено через систему Приват24 вивела всі кошти. Чому в такому випадку банк щодо операцій, які очевидно виглядали незвичними для клієнта та підозрілими, не застосував будь-яких додаткових засобів верифікації, зокрема не подзвонив клієнту для підтвердження операції, або не запросив клієнта для особистого підтвердження операції у відділенні банку, відповідач відповідей не надав.

Оскільки відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що позивач ОСОБА_1 , як користувач платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей до картки, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 31 липня 2023 року, суд дійшов висновку, щодо зобов`язання відповідача: припинити нарахування їй заборгованості за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року за користування кредитним лімітом, що утворилась внаслідок проведення операцій (транзакцій) 31.07.2023 року; скасувати нараховані відсотки і штрафні санкції ОСОБА_1 в період 31.07.2023 року по день винесення рішення суду за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року та відновити ОСОБА_1 залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_3 і додатковими рахунками по договору № SAMDNS789 від 21.09.2007 року, до стану в якому він був перед виконанням фінансових операцій 31.07.2023 року, тобто станом на 30.07.2023 року, врахувавши списані банком кошти в рахунок погашення боргу по картковому рахунку № НОМЕР_3 по дату винесення рішення суду, є ефективним способом захисту порушених прав позивача та приведе до їх відновлення, задовольнивши позов повністю.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; позивачка як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків позивачки відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач невідкладно повідомила банк про здійснення платіжних операцій, які нею не виконувалися.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, у рішенні суду їм надано належну правову оцінку.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс під час розгляду справи, є неспівмірними, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки складність справи та обсяг фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), їх реальність, виходячи з критерію розумності розміру цих втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Так представником позивача на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, до моменту ухвалення рішення по суті, надано суду зокрема договір про надання правової допомоги № б/н від 21.08.2023 року,квитанцію від 27.01.2025 року, акт прийому-передачі виконаних робіт № 1 від 27.01.2025 року, додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги від 27.01.2025 року, копію ордеру від 04.04.2024 року.

Так, відповідно до Акту сторони погодили, що вартість видів правової допомоги, наданих адвокатом і прийнятих клієнтом відповідно до цього Акту, складає 10 000 грн.

Отже, позивачем надано достатньо доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення і задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Демарчук Наталії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді