Справа № 473/6968/24
РІШЕННЯ

іменем України

"30" квітня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Гоженко В.О., розглянувши у підготовчому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка є її матір`ю. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок АДРЕСА_1 , якій вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), проте належним чином не оформила. Позивачка прийняла спадщину в передбаченому законом порядку. Проте нотаріус відмовив їй в оформленні спадкових прав у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності спадкодавця на це майно.

При цьому, за життя ОСОБА_3 отримав в користування земельну ділянку, призначену для будівництва будинку, а також дозвіл на здійснення будівельних робіт, які завершив у 1977 році. Однак забудовник не отримав правовстановлюючий документ на спірне майно та не зареєстрував своє право власності.

Оскільки будинок був побудований до 05 серпня 1992 року, а тому позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вознесенської міської ради з приводу реєстрації за спадкодавцем права власності на це майно в спрощеному порядку. Однак їй було відмовлено в проведенні реєстраційних дій.

Тому, оскільки спірний будинок побудований на відведеній для цієї мети земельній ділянці та на підставі відповідного дозволу, вказане майно має 100 % готовності, тобто, набуло ознаки житлового будинку, побудоване до 05 серпня 1992 року, тобто не підлягає прийняттю в експлуатацію, відмова в проведенні державної реєстрації права власності за забудовником створює позивачці перешкоди в реалізації її права на отримання та оформлення спадщини, а тому позивачка просила в судовому порядку визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .

В підготовче засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 . Після його смерті у Другій Вознесенській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 67/2011 від 09 березня 2011 року за заявою про прийняття спадщини від ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Спадщину після її смерті прийняла в передбаченому законом порядку ОСОБА_1 (спадкова справа № 35/2022, заведена 06 вересня 2022 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М.), частково її оформила, 11 травня 2023 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Проте, при зверненні до нотаріуса з заявою про посвідчення її спадкових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 , отримала відмову, оскільки відсутні належні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спірний житловий будинок.

Разом з тим, факт належності спадкодавцю спірного майна знайшов своє повне підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зокрема суд встановив, що згідно рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Леніна Вознесенського району Миколаївської області № 3 від 24 квітня 1974 року ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 400 кв.м. для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Вознесенської районної ради № 358 від 24 липня 1974 року ОСОБА_3 , як забудовник, отримав дозвіл на проведення будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 0,04 га, яка була надана йому на підставі рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Леніна Вознесенського району Миколаївської області № 3 від 24 квітня 1974 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області № 644 від 28 грудня 1976 року земельній ділянці та житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту, житловий будинок за вказаною адресою є окремим об`єктом нерухомого майна, його будівництво закінчено у 1977 році, будівництво господарських будівель, які є частиною будинку, завершено в 1987-1990 роках.

За загальним правилом, діючим на час вирішення спору (встановленим Цивільним кодексом України), об`єкт забудови отримує статус житлового будинку, як окремого об`єкта нерухомого майна, після закінчення будівництва, що підтверджується відповідним актом про закінчення будівництва та введення житлового будинку до експлуатації. До закінчення будівництва забудовник вважається власником не будівлі або споруди, як окремого об`єкта, а власником будівельних матеріалів, обладнання, а також відповідних майнових прав.

При цьому, право власності на об`єкт забудови виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає в зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 263/8226/16-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц.

У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Таким чином, оскільки спірний об`єкт побудований спадкодавцем на відведеній для цієї мети земельній ділянці, на підставі відповідного дозволу, будівництво завершене, вказаний об`єкт набув характеристик окремого майна житлового будинку, прийняття якого в експлуатацію законом не передбачено, а тому увійшов до складу спадщини у якості окремого об`єкта нерухомого майна.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.ст. 1217, 1223 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка, як спадкоємиця за законом, належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з того, що позивачка має право на спадщину в вигляді спірного житлового будинку, проте не має іншої можливості оформити свої спадкові права, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 200, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Вознесенську Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В.Лузан