КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/8508/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/20964/21

01 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Колоколова Артема Євгеновича на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Миколаєць І.Ю. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила:

- позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- призначити ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- внести до Державного реєстру цивільного стану громадян запис про позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно їх неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь будь-якої особи або закладу, що буде здійснювати функції опіки/піклування над дитиною, аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь будь-якої особи або закладу, що буде здійснювати функції опіки/піклування над дитиною, аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на те, що малолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є її онукою та дочкою відповідачів у справі. Батьки дитини нехтують своїми батьківськими обов`язками, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини та її виховання, не спілкуються з донькою в тому обсязі, який необхідний для її нормального самоусвідомлення, не виявляють інтересу до дитини, не створюють умови для нормальної життєдіяльності, що негативно впливає, у тому числі й на фізичний розвиток, як складову виховання. Крім того, з урахуванням потреб ОСОБА_4 (дитина-інвалід), така поведінка батьків вкрай негативно відображується на малолітній дитині.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів, задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження, видане Святошинським районним у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (актовий запис №1563).

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження, видане Святошинським районним у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (актовий запис №1563).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.09.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.09.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої доньки є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів аліментів, суд виходив із того, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення опіки та призначення позивача опікуном над малолітньою дитиною, суд виходив із того, що така вимога є передчасною, оскільки опіка може бути призначена судом за поданням органу опіки і піклування.

Що стосується вирішення позовної вимоги про внесення запису до Державного реєстру цивільного стану громадян, то у задоволенні такої суд відмовив з тих підстав, що рішення про позбавлення осіб батьківських прав є підставою для вчинення такої дії відповідними органами реєстрації.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Колоколов А. Є. 26 лютого 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити. Крім того, просить змінити заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в частині стягнення аліментів на утримання дитини зОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , а саме аліменти на утримання дитини стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що позивачкою не доведено усіх обставин справи на які вона посилалася у своїй позовній заяві, зокрема ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків. Докази подані до позовної заяви не в повному обсязі містять інформацію щодо предмета доказування, не є достовірними у розумінні ст. 79 ЦПК України, оскільки не дають підстав та відомостей, на основі яких можна встановити дійсні обставини справи. Більш того в доводах позивача вбачається перекручування фактичних обставин справи з метою ввести суд в оману, оскільки відображають лише суб`єктивне судження та думку позивача стосовно належності виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не встановив обставин, які свідчать про ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків, оскільки будь-яких, які б доводили такі обставині у справі відсутні, а рішення не містить жодної вказівки щодо встановлення таких обставин.

Судом не враховано висновки Верховного Суду про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такі обставин судом не встановлені, а рішення суду містить посилання лише на висновок органу опіки та піклування, який, на думку заявника, не є достатнім доказом, який повно й всебічно дозволяє встановити необхідність позбавлення батьківських прав, а тим більше не свідчить про ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримала подану нею апеляційну скаргу, просила її задовольнити, додатково зазначаючи, що вона ніколи не ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, завжди піклувалася про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток своїх дітей, що стосується молодшої дочки ОСОБА_5 , то після того як у неї діагностували хворобу (аутизм), то вона водила її до різних спеціалістів та на обстеження, проте докази на підтвердження цього у неї відсутні.

Вказувала, що в силу обставин зазначених в апеляційній скарзі вона була вимушена віддати дитину бабусі, проте не зважаючи на це, продовжувала відвідувати дитину, купувати їй необхідні речі, після 2021 року вона перераховувала бабусі гроші для дитини, а за 2024 рік вона перерахувала близько 40 000,00 грн.

Вважає, що дитині погано з бабусею, оскільки у позивача складний характер і вона не займається лікуванням дитини і не дає можливості їй це робити.

На питання суду зазначила, що їй відомо, що в Польщі дитина відвідує шкільний заклад, проте який саме вона не знає, туди не ходила, оскільки позивач їй заборонила це робити. Повідомила, що до війни вона водили ОСОБА_5 до садочку, проте назву та адресу садочка не пам`ятає.

В судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_6 , яка є старшою донькою ОСОБА_1 .

Свідок зазначила, що з мамою та сестрою у неї добрі, теплі відносини. З моменту народження молодшої сестри вони разом з мамою проживали за адресою АДРЕСА_1 . Зазначила, що її молодша сестра ОСОБА_5 не ходила до дитячого садочку, проте з нею займався спеціаліст вдома за вказаною адресою. Після того, як ОСОБА_5 діагностували хворобу, то мама водила її до лікарів та на обстеження до лікарні Павлова, виконувала рекомендації лікарів .

З приводу відношення бабусі та прабабусі до неї та її сестри зазначила, що вони тиснули на неї та конфліктували.

Свідок повідомила, що з квартири по АДРЕСА_2 вони переїхали до квартири, яка знаходилась на АДРЕСА_3 де проживали спільно, обставин як ОСОБА_5 забрали не пам`ятає, але зі слів матері їй відомо, що причиною стало те, що бабуся забрала у її сестри пляшечку.

Зазначила, що після того, як сестра стала проживати у бабусі, мати відвідувала ОСОБА_5 декілька разів на тиждень, гуляла з нею, вчила літери та малювала. З березня 2022 року мати тричі відвідувала ОСОБА_5 в Польщі та перебувала там протягом декількох тижнів або місяців.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній заявником частині вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 31.10.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис за № 2950.

У шлюбі в подружжя народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Святошинським районним у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (актовий запис №1563).

ОСОБА_2 є бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висновком Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.11.2021 року визнано за доцільне позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з висновку «…малолітню ОСОБА_4 взято на облік Служби як таку, що опинилася у складних життєвих обставинах та на підставі пункту 31 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» тимчасово влаштовано до родини бабусі, громадянки ОСОБА_2 .

Громадянка ОСОБА_1 19.11.2020 року звернулася до Служби із заявою щодо повернення їй на виховання малолітньої дочки ОСОБА_5 , пояснивши, що вона усвідомила свої помилки відносно виховання дочки ОСОБА_5 та з листопада 2020 року вона разом зі старшою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та співмешканцем громадянином ОСОБА_7 орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , куди хоче забрати меншу дочку.

Працівники служби при комісійному відвідуванні квартири за адресою: АДРЕСА_4 , встановили, що умови для проживання дитини задовільні.

Матері було передано малолітню ОСОБА_5 для подальшого догляду (акт про факт передачі дитини від 19.11.2020), однак 21.11.2020 вона привезла ОСОБА_5 до позивачки, оскільки дитина не сприйняла нове середовище через те, що має захворювання - дитячий аутизм, СНМ І рівня та є дитиною-інвалідом.

Громадянка ОСОБА_1 зобов`язалася відвідувати дочку у бабусі, забезпечувати її усім необхідним для нормального розвитку, виховання та проживання, але не дотрималася своїх зобов`язань і в травні 2021 року разом зі старшою дочкою і співмешканцем залишила орендоване житло та виїхала в невідомому напрямку.

Службою 24.05.2021 направлено лист до Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про встановлення місця перебування громадянки ОСОБА_1 , оскільки при відвідуванні адреси: АДРЕСА_4 , встановлено, що в цій квартирі проживають інші мешканці. На телефонні дзвінки громадянка ОСОБА_1 не відповідала.

На підставі пункту 31 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» малолітню ОСОБА_4 з 01.06.2021, вдруге, тимчасово, влаштовано до родини бабусі, громадянки ОСОБА_2 як таку, що залишилася без батьківського піклування.

У черві 2021 року громадянка ОСОБА_2 надала новий номер телефону матері дитини і повідомила, що громадянка ОСОБА_1 проживає в місті Бердянськ (точної адреси проживання не повідомила). Громадянка ОСОБА_1 декілька разів відповідала на дзвінок Служби, запевнила, що забере ОСОБА_5 , а потім перестала відповідати на дзвінки…».

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Задовольняючи позовні вимоги в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, зазначав, що «самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав: «… Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Як встановлено судом, з листопада 2020 року малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із бабусею, позивачем у справі, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що з цього часу ОСОБА_1 проявляла будь-який значимий інтерес до дочки, цікавилася її життям та брала участь у її вихованні, фактів створення їй перешкод у здійсненні своїх прав щодо дитини судом не встановлено, що в свою чергу, підтверджує обставини свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Крім того, як вбачається з висновку органу опіки та піклування, ОСОБА_1 повідомлялася про дату і час проведення комісії з питань захисту прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте на відповідне засідання вона не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила, що також свідчить про її небажання виконувати свої батьківські обов`язки.

З урахуванням наведеного та встановлених у цій справі обставин, колегія судді вважає, що саме лише заперечення відповідача ОСОБА_1 проти позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову до неї. При цьому, колегією враховано, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав скасувало лише правовий зв`язок між нею та її дочкою, а враховуючи відсутність між ними будь-яких особистих стосунків упродовж тривалого часу, не можна сказати, що такі обставини негативно вплинуть на інтереси дитини, яка з 2020 року проживає з бабусею.

Таким чином, при вирішенні спору у цій справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням найкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини, а тому наявні виключні обставини для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що відповідач не виявляє батьківського піклування та батьківської турботи до дитини, станом здоров`я дитини не піклується, фізичний та моральний розвиток дитини не підтримує, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав суперечитиме інтересам дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, обґрунтовано врахував висновок органу опіки та піклування, а також оцінив надані у справі докази, в результаті чого дійшов правильного висновку про задоволення заявлених до ОСОБА_1 позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: захворювання дитини, довготривалого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками в ситуації, коли дитина потребує особливої уваги та піклування, відсутності будь-яких доказів участі мати у житті дитини, а також об`єктивних причин, що перешкоджали їй виконувати свої обов`язки щодо дитини, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Враховуючи, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам, інших доказів ОСОБА_1 не додано і до апеляційної скарги .

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Колоколова Артема Євгеновича залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року

Головуючий: Судді: