Ухвала

Іменем України

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 757/49654/17-ц

провадження № 61-5333ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Штронда Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року у складі судді Дворникової І. В., та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Соколової В. В., Невідомої Т.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) із позовом про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що між позивачкою та відповідачем 21 лютого 2014 року укладені договори банківських вкладів (депозитів):

договір від 21 лютого 2014 року № SAMDN2355 з відкриттям депозитного рахунку № НОМЕР_1 на суму 4 321,64 дол. США,

договір від 21 лютого 2014 року № SAMDN32398 з відкриттям депозитного рахунку № НОМЕР_2 на суму вкладу 3 849,73 дол. США.

Відповідно до пунктів 6, 7 договорів, сторони домовились про те, що мінімальний строк вкладу по закінченні якого позивач могла б забрати вклад та отримати нараховані відсотки без санкції за дострокове повернення - 6 місяців, котрий продовжується автоматично ще на 6 місяців, якщо кредитор по закінченню мінімального строку вкладу не заявить банку про бажання його забрати.

Внаслідок тимчасової окупації АР Крим та м. Севастополя, починаючи з квітня 2014 року вказані банківські рахунки та картки банком були заблоковані, припинено здійснення банківського обслуговування, включаючи нарахування і виплати відсотків по вкладам.

Позивачка 22 серпня 2014 року подала відповідачу заяву про виплату вкладів, в подальшому при розмові із представником банку, позивачка погодилась на продовження строку вкладів за обома депозитними договорами.

У подальшому позивачка подавала заяви щодо надання інформації щодо договорів, потім щодо розірвання депозитних договорів, відповідачем була надана відповідь, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинив діяльність в АР Крим і робить усе можливе для врегулювання ситуації, що склалася.

За таких обставин, відповідач до теперішнього часу не виплатив позивачці суми вкладів, нарахованих відсотків, у зв`язку із чим вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

ОСОБА_1 просила стягнути з банку на її користь 37 361,47 дол. США та 40 000, 00 грн відшкодування моральної шкоди, що складаються з:

суми обох депозитних вкладів, яка складає 8 171,37 дол. США (4 321,64 дол. США перший вклад + 3 849,73 дол. США другий вклад);

суми договірних відсотків по обом вкладам за період з 22 лютого 2014 року по 22 лютого 2015 року, яка складає 735,42 дол. США;

суми інфляційних втрат по обом вкладам за період прострочення з 22 лютого 2015 року по 22 серпня 2017 року, яка складає 5 664,68 дол. США;

суми 3% річних по обом вкладам за період прострочення з 22 лютого 2015 року по 22 серпня 2017 року, яка складає 668 дол. США;

відшкодування завданих збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) по обом вкладам у розмірі 2 004 дол. США;

пені за прострочення надання фінансової послуги по обом вкладам за період з 22 лютого 2015 року по 22 серпня 2017 року, яка складає 20 118 дол. США;

відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн;

відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дискримінації, у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року;

позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково;

стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у валюті вкладу у загальному розмірі 9 574,43 дол. США, що складають з:

суми депозитних вкладів, яка складає 8 171,37 дол. США (4 321,64 дол. США за договором № SAMDN2355 від 21 лютого 2014 року та 3 849,73 дол. США за договором № SAMDN2398 від 21 лютого 2014 року);

суму відсотків у розмірі 735,42 дол. США за (388,95 дол. США за договором № SAMDN2355 від 21 лютого 2014 року та 346,47 дол. США за договором № SAMDN2398 від 21 лютого 2014 року);

3% річних у розмірі 667,64 дол. США (353,10 дол. США за договором № SAMDN2355 від 21 лютого 2014 року та 314,54 дол. США за договором № SAMDN2398 від 21 лютого 2014 року);

в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

внесення грошових коштів підтверджуються договорами та платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи, тому позовні вимоги про стягнення коштів, внесених за договорами депозитного вкладу, підлягають стягненню у відповідній іноземній валюті - долари США, а не в їх гривневому еквіваленті;

згідно договорів банк зобов`язувався щомісяця нараховувати на суму внесених позивачем вкладів 4 321,64 дол. США та 3 849,73 дол. США відповідно, відсотки у розмірі 9% річних. Таким чином, на депозитні вклади в загальній сумі 8 171,37 дол. США, підлягають сплаті відсотки в розмірі 9% річних за 366 днів оформлення вкладу за період з 21 лютого 2014 року по 22 лютого 2015 року в сумі 735,42 дол. США;

за період з моменту закінчення строку вкладів 22 лютого 2015 року до моменту подачі позовної заяви, відповідач повинен в якості компенсації 3 % річних, встановлених статтею 625 ЦК України, розрахованих на загальну суму боргу у розмірі 667,64 дол. США;

позивачкою не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 2 004 дол. США грн, у разі належного виконання зобов`язання, а також вжиття кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди. Отже, вимоги щодо неодержаних доходів (упущеної вигоди) в розмірі 2004 дол. США, є необґрунтованими, недоведеними та ґрунтуються лише на припущеннях, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають;

з урахуванням висновків Великої Палати Верховного суду, наведені у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №320/515/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами після розірвання договору банківського вкладу та відповідно відсутності підстав для застосування до даних правовідносин норм частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дати розірвання договору банківського вкладу, в зв`язку з чим вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає;

позивачкою не надано належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а тому суд відмовив у відшкодуванні моральної шкоди на користь позивача .

Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Маламедом В. Б., та АТ КБ ПриватБанк» залишено без задоволення;

рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

внесення грошових коштів підтверджуються договорами та платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи. Крім того, відповідачем було надано належним чином посвідчені виписки з реєстру до меморіальних ордерів № Е1118L019R, Е1118L019X від 18 листопада 2014 року щодо договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який містить розмір боргу за депозитними договорами, відповідно до якого за договором № SАMDN2355 сума залишку коштів станом на 18 листопада 2014 року становить 29,83 USD, 4 338,68 USD, за договором № SАMDN2398 сума залишку коштів станом на 18 листопада 2014 року становить 26,57 USD, 3864 USD. Отже, встановлено, що між сторонами було укладено вказані договори банківського вкладу. Відповідач факт укладання договорів між ним та позивачкою не заперечував. На підставі положень договорів, які є аналогічними, строк їх дії був неодноразово пролонгований;

оскільки між сторонами було укладено договори банківського вкладу, грошові кошти за якими не було повернуто вкладниці на її вимогу, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум вкладів;

відповідно до укладених між сторонами договорів, банк зобов`язувався щомісяця нараховувати на суму внесених позивачем вкладів 4 321,64 дол. США та 3 849,73 дол. США відповідно, відсотки у розмірі 9% річних. Таким чином, на депозитні вклади в загальній сумі 8 171,37 дол. США, підлягають сплаті відсотки в розмірі 9% річних за 366 днів оформлення вкладу за період з 21 лютого 2014 року по 22 лютого 2015 року в сумі 735,42 дол. США. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги в цій частині;

оскільки зобов`язання банку з виплати процентів за своєю природою є грошовим, то він несвоєчасно виплачені проценти має сплатити з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення такої виплати та з урахуванням 3% річних від простроченої суми;

суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинення відповідачем збитків, понесення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками в розмірі 2 004 дол. США.; позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 2 004 дол. США, у разі належного виконання зобов`язання, а також вжиття кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди;

позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів»;

нарахована позивачкою пеня у даному випадку також не підлягає стягненню у зв`язку з відсутністю споживчих правовідносин між сторонами після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутністю підстав для застосування до даних правовідносин норм частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дати розірвання договору банківського вкладу. Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного суду, наведені у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №320/515/17;

доводи апеляційної скарги відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року є необґрунтованими. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України). Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі;

посилання АТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі на те, що спірні договори є розірваними з 25 серпня 2014 року і з цього часу відсутні підстави для нарахування відсотків за договорами, колегія суддів відхилила, оскільки судом встановлено, що позивачка звернулася із остаточною заявою про розірвання договорів 24 лютого 2015 року. Тому заявлені до стягнення відсотки за депозитними договорами нараховані у межах строку дії цих договорів.

24 квітня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Штронда А. М., на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року, у якій просить:

оскаржені судові рішення у частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

внаслідок укладання 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договором, якій є предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за договорами у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Належним відповідачем у цій справі має бути ТОВ ФК «Фінілон»;

договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року був укладений сторонами (АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон») у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання (перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику). Отримання згоди від кредиторів, грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства. Розміщення банком повідомлення від 15 лютого 2015 року на офіційному сайті ПриватБанку у відповідному розділі умов та правил з встановленням строку для кредиторів до 15 лютого 2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірною юридичною дією банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання Банком у такий спосіб згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17 листопада 2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним;

судами неправомірно було не взято до уваги, що депозитні договори є розірваними з 25 серпня 2014 року, тому підстав для нарахування та стягнення відсотків відповідно до умов договору.

у зв`язку з тим, що банк з 17 листопада 2014 року не є боржником за депозитними договорами, які є предметом спору, відсутні підстави для стягнення з банку 3 % річних;

суми коштів, які позивач просить стягнути з банку на свою користь, зазначені без відрахування з цих сум податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд мав зазначити у резолютивній частині рішення у справі про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 08 вересня 2021 року у справі 727/898/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та банком укладено депозитний договір № SАMDN2355 (вклад стандарт), на виконання якого позивачем внесено 4 321,64 дол. США.

21 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАMDN2398 (вклад стандарт), на виконання якого позивачем внесено 3 849,73 дол. США.

За умовами укладених договорів ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачує ОСОБА_1 проценти по вкладу, а саме 9% річних.

У зв`язку із закінченням строків дії договору вкладу від 21 лютого 2014 року 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 направила до ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення їй суми вкладів та нарахованих відсотків.

Листом від 26 серпня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140822/1370 відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Крим та міста Севастополя.

19 лютого 2015 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання інформації та виписки стосовно її вкладів.

25 лютого 2015 року за № 20.1.0.0.0/7-20150219/3744 банк повідомив, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в АР Крим і робить усе можливе для врегулювання ситуації, що склалася.

24 лютого 2015 року позивачка звернулася із заявою про розірвання договорів.

27 лютого 2015 року за № 20.1.0.0.0/7-20150224/3679 банк надав відповідь, що ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в АР Крим.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) зазначено, що:

«відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання не виконало та кошти не повернуло, чим порушило свої грошові зобов`язання; АТ КБ «ПриватБанк» не довело, що договір про переведення боргу було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , а тому саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог до банку.

Аргумент касаційної скарги про те, що депозитні договори є розірваними з 25 серпня 2014 року касаційний суд відхиляє, оскільки, як встановив апеляційний суд позивачка звернулася із остаточною заявою про розірвання договорів 24 лютого 2015 року, тому заявлені до стягнення відсотки за депозитними договорами нараховані у межах строку дії цих договорів.

Аргумент касаційної скарги про те, що суми коштів, які позивач просить стягнути з банку на свою користь, зазначені без відрахування з цих сум податків та зборів, які підлягатимуть утриманню в установленому законом порядку, касаційний суд відхиляє з таких підстав.

Касаційний суд вже вказував, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Відповідні обов`язки визначені податковим законодавством. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду суми стягнення (зокрема, процентів за користування вкладами) з розмірами обов`язкових платежів до бюджету. Тому необґрунтованим є зазначення у шостому абзаці резолютивної частини рішення суду першої інстанції про те, що «сума відсотків на депозитні кошти зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню у встановленому законом порядку». Це є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, яке апеляційний суд залишив без змін, шляхом виключення з резолютивної частини зазначеного абзацу (див. близькі за змістом висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20 (провадження № 61-2166св24)).

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 08 вересня 2021 року у справі 727/898/19, необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков