КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5155/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 200 000 грн та 3% річних в розмірі 1 167 грн. 12 коп. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначала, що з 03.09.2004 сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.07.2017.

18 квітня 2012 року позивач та відповідач набули права власності в рівних частинах на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності виданого Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради від 18.04.2012, відповідно до Наказу Головного управління житлового забезпечення за №521-С/КІ від 09.04.2012.

02 жовтня 2018 року позивач придбала у відповідача 1/2 частку вказаної квартири. Згідно п.4 укладеного договору, продаж 1/2 частки квартири здійснюється за ціною 1 551 550 грн, яка перерахована покупцем на поточний рахунок продавця до підписання договору. У зв`язку із подальшим відчуження позивачем зазначеної квартири, відповідач 21 серпня 2023 року підписав заяву про згоду на продаж квартири, що була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В. за умови компенсації йому за спільну сумісну власність, а саме квартири АДРЕСА_1 , грошових коштів у сумі 200 000 грн.

21 серпня 2023 року позивач передала, а відповідач отримав обумовлені 200 000 грн., про що була складена розписка. Згідно тексту розписки відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 200 000 грн. в якості компенсації за спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач у заяві від 21.08.2023, підтвердив, що вказана квартира є особистою приватною власністю позивача. Вважав подальше одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 200 000, грн в якості компенсації за спільну сумісну власність, квартиру АДРЕСА_1 , яка станом на 21.08.2023 йому вже не належала, свідчить про набуття коштів за відсутності для цього правових підстав. 17.10.2023 позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 200 000 грн., проте відповідач кошти у встановлений строк не повернув. Враховуючи, що відповідач отримав грошові кошти від позивача без достатніх правових підстав, вважає, що з відповідача підлягають стягненню 3% річних за користування грошовими коштами за період з 21.08.2023 по 30.10.2023 що становить 1167,12 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що після укладання між сторонами договору купівлі-продажу частки квартири, позивач була єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач добровільно передала відповідачу грошові кошти в сумі 200 000 гривень, про що останній на вимогу позивача написав власноруч розписку. Відповідач отримав вказані грошові кошти в якості компенсації за сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка є безповоротною. Суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, та необхідність відмови у стягненні отриманих відповідачем грошових коштів. Вимоги про нарахування 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України є похідними від первинних позовних вимог, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач сам у заяві від 21.08.2023, підтвердив, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача, а тому одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 200 000, грн, в якості компенсації, свідчить про набуття коштів за відсутності для цього правових підстав.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосована ст. 1212 ЦК України.

Зазначає, що під час розгляду справи було встановлено, що позивач не знала про те, що в неї відсутній обов`язок зі сплати коштів, як компенсації, відповідачу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

13 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Гончар Л.В., підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просили її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача адвокат Панькова С.М., заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_2 від 03.09.2004, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, було зареєстровано шлюб між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2023/008203864 від 10.10.2023, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Зі змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.07.2017, вбачається, що було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності від 18.04.2012, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації», квартира АДРЕСА_1 , яка складається з 3-х кімнат, жилою площею 56 квадратних метра, загальною площею 144,7 квадратних метра, дійсно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах на праві приватної власності.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №33987049 від 27.04.2012, квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Зі змісту платіжного доручення від 02.10.2018, вбачається, що ОСОБА_1 перерахувала на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1551550 грн., за частину квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 02.10.2018.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 21.08.2023, вбачається, що останній дає згоду своїй колишній дружині ОСОБА_1 на продаж нею квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах на її власний розсуд. Одночасно підтвердив, що вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відповідно до розписки від 21.08.2023, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 200000 гривень, в якості компенсації за спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка є безповоротною.

Зі змісту вимоги про повернення грошових коштів від 16.10.2023, вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 про повернення раніше отриманих грошових коштів у сумі 200000 гривень, за відсутності для цього правових підстав. Також зазначається позивачем, що на вказані грошові кошти до їх повернення нараховуються відсотки відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між сторонами виник спір з приводу повернення безпідставно набутих коштів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За загальним правилом зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- набуття або збереження майна, це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути з її володіння;

- мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

-

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновки, що:

"предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

За змістом приписів глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав, а вина набувача майна не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (збереження) однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Тлумачення правочину це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зроблено висновок, що:

"перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору".

Статтею 629 ЦК України закріплено один з фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року в справі № 336/337/16-ц (провадження № 61-2704св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19 (провадження № 61-737св22), зроблено висновок, що:

"сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України). У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України".

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У справі, що переглядається, встановлені судом обставини, позивач добровільно передала відповідачу грошові кошти в сумі 200 000 гривень, про що останній на вимогу позивача написав власноруч розписку. Відповідач отримав вказані грошові кошти в якості компенсації за сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка є безповоротною

Так, у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23) Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги скасував попередні рішення, відмовив у задоволенні позову, зробивши висновки про відсутність між сторонами договірних правовідносин та обов`язку позивача перераховувати кошти відповідачу, а також суперечливу та недобросовісну поведінку позивача щодо вимоги повернення коштів.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, та необхідність відмови у стягненні отриманих відповідачем грошових коштів. Вимоги про нарахування 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є похідними від первинних позовних вимог, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року без змін.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана