Справа № 467/83/25
Провадження № 2/467/122/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.05.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді Догарєвої І.О.,

за участю секретаря Скорнякової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка Первомайського району Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Південноукраїнської міської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

21.01.2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом та просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0563 площею 6,68 га.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0563 площею 6,68 га, розташована а межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ №910480.

На випадок смерті ОСОБА_2 склала заповіт, який було посвідчено 16.01.1997 року секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, відповідно до якого вона заповідала належну їй земельну частку (пай) в розмірі 6,43 га, розташовану на території Іванівської сільської ради, яка належала їй на підставі сертифікату серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року та майновий пай позивачці ОСОБА_1 .

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.12.2014 року ОСОБА_1 було надано додатковий строк для прийняття спадщини.

Звернувшись до нотаріуса у встановлений судом додатковий строк ОСОБА_1 прийняла спадщину, однак нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що у заповіті предметом спадкування вказано земельну частку (пай) землі, яка належала спадкодавцеві на підставі сертифікату серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року, натомість, за життя ОСОБА_2 отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ №910480 та їй належить земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0563 площею 6,68 га, розташована а межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.

Тому звертається до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача Південноукраїнської міської ради Нестеренко І.В. в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, де просить справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Алчевську Луганської області померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 27.11.2014 року.

На момент смерті ОСОБА_2 належала земельна ділянка з кадастровим номером :05:008:0563 площею 6,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного господарського виробництва, розташована в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ №910480, виданим 06.12.2007 року на підставі розпорядження Арбузинської райдержадміністрації від 11.10.2007 року №508.

На випадок смерті ОСОБА_2 склала заповіт, який був посвідчений 16.01.1997 року секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, та зареєстрований в реєстрі під №32, відповідно до якого заповідала належне їй право на земельну частку (пай) розміром 6,43 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради та належало спадкодавці на підставі сертифікату Серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року та майновий пай ОСОБА_1 .

В заповіті вказано місце його складання, с. Іванівка, а також поставлений особистий підпис заповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19.12.2014 року ОСОБА_1 надано додатковий строк 1 місяць з моменту набрання рішенням законної сили для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 30.12.2014 року.

З копії матеріалів спадкової справи 3-2015 на майно ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що 15.01.2015 року, у межах встановленого судом додаткового строку, ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Грицаєнко Л.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , на цій підставі нотаріусом заведено спадкову справу.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, з матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений судом додатковий строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та таким чином прийняла спадщину. Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за матеріалами спадкової справи не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Однак нотаріусом листами від 03.02.2020 року №56/02-14 та від 20.11.2023 року №225/02-14 роз`яснено ОСОБА_1 неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з тим, що у заповіті об`єктом спадкування вказано право на земельну частку (пай) розміром 6,43 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради та належала спадкодавцеві на підставі сертифікату Серії МК №0080163, виданого 13.09.1996 року, натомість на день відкриття спадщини об`єктом спадкування є земельна ділянка площею 6,6799 га для ведення товарного господарського виробництва, розташована в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Крім того, заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з відсутністю інформації щодо заповіту у спадковому реєстрі.

Щодо реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі слід зазначити наступне, згідно ч. 1 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Таким чином, на дату складання заповіту 16.01.1997 року, діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Статтею 541 ЦК Української РСР, який діяв станом на 16.01.1997 року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

За змістом статті 48 ЦК Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Статтею 39 Закону України «Про нотаріат», який діяв станом на момент посвідчення заповіту, передбачено порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, що встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

На дату складання заповіту, діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, відповідно до положень якої примірники всіх нотаріально посвідчених заповітів чи доручень, повідомлень установ банку, підприємств і організацій з написом про накладення заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна залишаються у справах виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів (п. 21), заповіти і доручення, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються посадовій особі виконавчого комітету не менш, ніж у двох примірниках, один з яких залишається у виконавчому комітеті Ради народних депутатів (п. 27), заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток № 4), п. 28.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року, справа № 515/1104/17, провадження № 61-38820св18; від 27 березня 2019 року, справа № 491/1528/15-ц, провадження № 61-23620св18.

Реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата його посвідчення. Чинні вимоги закону не встановлюють порушення термінів внесення інформації до Спадкового реєстру, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 січня 2019 року, справа № 301/2702/16-ц, провадження № 61-26329св18; у постанові від 08 травня 2019 року, справа № 343/2271/16-ц, провадження № 61-32св19.

За текстом заповіту, його було складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах виконкому, а другий видається заповідачу. 16.01.1997 року заповіт посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Клименко Л.І. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстровано у реєстрі за №32. Стягнуто державного мита 0,85 коп. Заповіт підписаний заповідачем ОСОБА_2 , містить підпис секретаря Іванівської сільської ради та відбиток круглої гербової печатки.

Відтак, ОСОБА_1 має право на спадкування за заповітом, який посвідчено уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, але який не було зареєстровано у Спадковому реєстрі. Посилання нотаріуса про неможливість прийняття такого заповіту є безпідставними, оскільки виявлені порушення не свідчать про те, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним та не відповідало його волі.

Згідно інформації, наданої ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області 25.04.2025 року №9-14-0.120-1746/2-25, на підставі розпорядження від 12.08.1996 року №377 на ім`я ОСОБА_2 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серія МК №0080163 із земель КСП «Бугське» розміром 6,43 умовних кадастрових гектарів в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Сертифікат зареєстровано у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 16.09.1996 року за №1909. В подальшому, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія МК №0080163 на ім`я ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №910480 і на підставі розпорядження Арбузинської райдержадміністрації від 11.10.2007 року №508 вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:008:0563 площею 6,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного господарського виробництва, розташована в межах території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного корисування землею , договорів оренди землі від 06.12.2007 року за №5.

Тобто, на момент складання заповіту право ОСОБА_2 на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом, однак на момент відкриття спадщини на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, проте спадкодавцем не було внесено змін до заповіту.

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на момент отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку) громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21) вказано, що «у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі №576/2742/18 (провадження № 61-10712св19) зазначено, що «у складеному заповіті ОСОБА_6 зазначено, що він заповідає земельний пай ОСОБА_1. Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). Суди правильно встановили, що за життя ОСОБА_6 отримав лише один сертифікат на земельний пай в розмірі 3,69 га, цей сертифікат був замінений на два державні акти на земельні ділянки: один - на 2,36 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, інший - на 0,5 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказана обставина підтверджується листом відділу у Глухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 26 січня 2018 року (а. с. 13). На нинішній час, як і на час складення заповіту, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки отриманої внаслідок розпаювання земель. ОСОБА_6 зазначив у заповіті, що заповідає земельний пай, оскільки вважав, що немає різниці між земельним паєм та власне земельними ділянками, на які він отримав державні акти на право власності на земельні ділянки, отримані внаслідок розпаювання землі. Тому висновки і апеляційного суду, і суду першої інстанції про те, що спадкодавець отримав сертифікат на один земельний пай, а позивач зазначає дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи. При розпаюванні земельних ділянок не передбачено жодних обмежень чи заборон обміну сертифіката на земельний пай на декілька земельних ділянок з різним цільовим призначенням. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки є очевидно та підтверджується обставинами, які встановлені судами, проте не враховані при ухваленні рішень, що ОСОБА_6, заповідаючи своєму братові ОСОБА_1 земельний май, мав на увазі саме дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області. Отже, відповідно до першого рівня тлумачення, зважаючи на загальноприйняте у сфері земельних правовідносин значення терміна «земельний пай» та встановлення судами, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на дві земельні ділянки, можна дійти висновку, що спадкодавець розпорядився земельними ділянками на випадок своєї смерті, назвавши їх у заповіті як земельний пай. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи різні частини правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами спадкодавця, який він виразив при вчиненні правочину. Зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець чітко розділив спадкову масу та осіб, які спадкують за заповітом, що унеможливлює різне тлумачення, як помилково про це зазначили суди попередніх інстанцій. Так, заповідач визначив окремо, що земельні ділянки, отримані ним в результаті розпаювання, яким він дав найменування «земельний пай», переходять тільки його брату - ОСОБА_1, а все інше майно, в тому числі житловий будинок - переходять трьом спадкоємцям: позивачу і відповідачам. Отже, у справі встановлено, що шляхом складення заповіту спадкодавець ОСОБА_6 реалізував свій намір заповісти дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області, саме позивачу ОСОБА_1. Тому є підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про тлумачення заповіту. Водночас суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що неточності у заповіті щодо найменування майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до статей 213, 1256 ЦК України, а вжитий у заповіті термін «земельний пай» не дає можливості ототожнити його з належними спадкодавцю земельними ділянками, які він отримав у власність внаслідок реалізації права на земельну частку (пай). У спірному випадку тлумачення заповіту шляхом вказівки на те, що воля заповідача була спрямована на передання позивачу земельного паю у вигляді відповідних земельних ділянок, не є спотворення волі заповідача, як про це зазначили суди».

Отже, якщо заповідач реалізував право на земельну частку (пай) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, і за життя не склав нового заповіту чи не скористався правом на внесення змін до заповіту, то заповіт, у якому заповідач розпорядився правом на земельну частку (пай), не втрачає чинність на підставі частини четвертої статті 1236 ЦК України, а визначення спадкоємців на земельну ділянку має відбуватися згідно з цим заповітом.

Суд вважає, що воля заповідача ОСОБА_2 була спрямована саме на передання ОСОБА_1 земельного паю у вигляді відповідної земельної ділянки, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Південноукраїнської міської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Панкратово Арбузинського району Миколаївської області, РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:008:0563 площею 6,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного господарського виробництва, в межах території Іванівської сільської ради Вознесенського (Арбузинського) району Миколаївської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя І.О.Догарєва