Провадження № 2/522/1290/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

за участю: помічника судді, який виконує обов`язки секретаря судового засідання Бубнової Н.В.,

сторони в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування майном,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування майном.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Після придбання квартири позивач виявив, що в ній проживає ОСОБА_2 , яка без будь-яких правових підстав займає нерухомість позивача. Просить виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

26.07.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справ за правилами загального позовного провадження.

05.08.2024 ухвалою суду з власної ініціативи виправлено описку в ухвалі від 26.07.2024.

14.11.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову та зазначає, що 28.06.2024 між ТОВ «ІНКАС БЕЗПЕКА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу № 704. Як вбачається із п. 1.4 даного договору, відчужуване за цим договором нерухоме майно було оглянуто Покупцем (Позивачем). У зазначеному договорі не вказується ніяких обставин, які могли свідчити б про те, що Відповідач проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, Позивачем було підписано договір купівлі-продажу № 704, в якому стверджувалось про відсутність будь-яких перешкод для реалізації права власності, а потім нібито самостійно виявлено факт проживання Відповідача у квартирі. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту проживання Відповідача на даний момент у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , тобто доводи Позивача нічим не доведені. Сторона відповідача вважає, що у даній справі немає предмету спору, оскільки із договору купівлі-продажу відомо, що квартира була оглянута Позивачем і в цьому ж договорі немає ніяких згадок про те, що у квартирі хтось проживає, відповідно до чого немає об`єкта спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, зазначає, що Відповідач є попередньою власницею квартири і зі змісту позовної заяви дізналась, що її квартиру було продано. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, оскільки у Відповідачки немає іншого житлового приміщення, яке належало б їй на праві власності.

14.11.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 14.11.2024 відмовлено.

14.11.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, у задоволенні якого ухвалою суду від 14.11.2024 відмовлено.

14.11.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про письмове опитування, у задоволенні якого ухвалою суду від 14.11.2024 відмовлено.

14.11.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

25.02.2025 від представника позивача надійшло клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження, яке представник позивача у судовому засіданні 08.04.2025 просив залишити без розгляду, в зв`язку з чим суд протокольною ухвалою залишив вказане клопотання без розгляду.

08.04.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи, у задоволенні якого ухвалою суду від 08.04.2025 відмовлено.

17.04.2025 сторони в судове засідання не з`явились.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.06.2024 № 704, укладеного між ним та ТОВ "Інкас Безпека Україна", на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Державну реєстрацію права власності проведено 28.06.2024, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав.

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Т4-144856-ю/о станом на 28.06.2024 за адресою: АДРЕСА_2 відсутні зареєстровані/задекларовані особи.

Водночас згідно наданої на запит суду відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 23.07.2024 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у п. 2 ст. 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У той же час ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення вищенаведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

Подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28.04.2022 у справі № 334/815/21 та від 13.10.2021 у справі № 759/23652/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що між сторонами склалася конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, внаслідок якої позивач фактично позбавлений можливості проживати в ній, зокрема, з пояснень представника позивача встановлено, що відповідачка заперечує правомірність набуття позивачем права власності на квартиру.

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 та ТОВ "Інкас Безпека Україна" про визнання договору купівлі-продажу від 28.06.2024 № 704 недійсним, який ухвалою суду переданий для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси та 27.03.2025 судом прийнятий до розгляду (справа № 536/2903/24).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки із займаної квартири та вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та враховуючи задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування майном задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ).

Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь держави 2 422,40 грн судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 30.04.2025.