Єдиний унікальний номер № 333/6827/20
Провадження № 2/333/16/25
РІШЕННЯ

іменем України

25 квітня 2025 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Піх Ю.Р., секретаря судового засідання Гудіна І.В., за участю позивачки ОСОБА_1 , представниці позивачки адвоката Жидкової Л.І., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_2 адвокатки Трачук Н.І., представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Реу Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна про визнання правочину недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна про визнання договору дарування недійсним.

24.05.2021 позивач подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна, в якій просила визнати правочин недійсним, витребувати майно з чужого незаконного володіння, та скасувати державну реєстрацію права власності, оскільки витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2021 року підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В.М. за № 376.

11.03.2024 до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна, в якій просила визнати правочин недійсним, витребувати майно з чужого незаконного володіння, та скасувати державну реєстрацію права власності, оскільки відповідачка ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцем за законом є її чоловік ОСОБА_4 , а за заповітом ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_6 , причина смерті механічна асфіксія внаслідок закриття просвіту дихальних шляхів водою. Вона є його єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька, звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька О.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі її заяви заведено спадкову справу № 59/2020 від 08.10.2020. Після звернення до нотаріуса позиваці стало відомо про те, що батько подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . Вважає вказаний договір дарування від 27.11.2019 реєстрований номер 1559 недійсним, так як батько був похилого віку, хворів, вказана квартира була його єдиним житлом, він не мав наміру безоплатно передавати вказану квартиру, він міг укласти договір про передачу у власність квартири взамін на догляд за ним та надання допомоги. Вважає, що батько під час укладання вказаного договору помилився щодо природи вказаного договору та вважав вказаний договір договором довічного утримання або спадковим договором. До спірної квартири він відносився як до своєї власності, про що свідчать платежі за вказану квартиру. Крім того, її батько 06.01.2017 укладав з ОСОБА_7 спадковий договір, який зобов`язував останнього забезпечувати її батька ліками, прибирати в квартирі, готувати їжу, забезпечувати предметами першої необхідності, забезпечувати медичний огляд, готівковими коштами у сумі 1000 грн. щомісяця, взамін на що, батько передав би йому право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір було розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 справа № 331/1601/18, оскільки ОСОБА_7 не виконував вимоги договору.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2020 відкрито провадження по справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Одночасно з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2021 було забезпечено позов, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 01.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком Валерієм Михайловичем, реєстровий номер № 376.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2022 було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 08 листопада 2022 о 15 годині 40 хвилин.

15.07.2022 до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому він вказав, що позивачка не спілкувалася з батьком, зневажала його та відмовилась від нього, близьких стосунків не підтримувала, тому не знала про дійсні його наміри. Він набув права власності на вказану квартиру в законний спосіб, оскільки купив її за ринковою вартістю 394523 грн., власником якої була ОСОБА_5 . Квартира не перебувала під арештами чи забороною, в ній не були зареєстровані будь-які особи. Договір купівлі-продажу 01.12.2020 був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. Тому вважає, що у позивачки відсутні правові підстави для витребування в нього квартири, як добросовісного її володільця, просить відмовити в задоволенні позову.

25.03.2024 до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому вказала, що її сестра ОСОБА_5 стала власником квартири АДРЕСА_1 на законних підставах, що підтверджується договором дарування від 27.11.2019. До дня своєї смерті дарувальник ОСОБА_6 не пред`являв ОСОБА_5 претензій з приводу дарунка, не звертався до суду з позовом про розірвання договору дарування, тобто подарував майно з власної волі. Його похилий вік та факт наявності хвороб не можуть свідчити про укладення ним договору дарування під впливом помилки та не є підставою для визнання цього договору недійсним. Просить відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивачка та її представниця підтримали уточненні позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав зазначених у ньому. Додатково представник позивача, пояснила, що воля ОСОБА_6 була направлена на те, що останній шукав собі особу, яка б здійснювала за ним догляд, допомагала матеріально, тому фактично він бажав укласти договір довічного утримання, а не договору дарування.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Трачук Н.І. заперечувала щодо задоволення позовних вимог на підставі доводів зазначених у відзиві на уточнену позовну заяву та поясненнях, вважає позов необґрунтованим, мотивованим припущеннями.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Реу Р.В. заперечував щодо задоволення позовних вимог на підставі доводів зазначених у відзиві на уточнену позовну заяву.

У судове засідання третя особа не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, ознайомившись із доводами сторін та їх представників, поясненнями свідка ОСОБА_8 , перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, встановив такі фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Положеннями ч. 1 та абз. 1, 2 ч. 2 ст. 4 ЦК України визначено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України; основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі закон).

Оскільки правовідносини між сторонами справи, з приводу яких виник спір, носять майновий характер (майнові відносини), які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, то ці правовідносини є цивільними та регулюються цивільним законодавством (насамперед ЦК України), норми якого застосовує суд при вирішенні даної справи в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Також на підставі ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 4 ст. 12 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори); дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Нормами ч. 1 ст. 717, ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі; дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У даній справі з досліджених судом письмових доказів встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування від 27.11.2019, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцької Ольгою Володимирівною, реєстрований номер 1559, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , безоплатно передає у власність обдаровуваної ОСОБА_5 , як дарунок, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. Сторони оцінюють дарунок у сумі 399 302 грн. Дарувальник гарантує, що на момент укладання цього договору вказана вище квартира під арештом, забороною, у судовому спорі не перебуває, нікому іншому не відчужена, правами третіх осіб як в Україні, та за її межами не обтяжена, не внесена до статутного капіталу господарських товариств, прихованих недоліків не має. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони також стверджують, що не обмежені у праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Вказаний договір підписаний власноручними підписами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Нотаріусом ОСОБА_9 встановлена їх дієздатність, а також належність ОСОБА_6 квартири.

Частинами 10, 11, 13 ст. 44 та ч. 2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін; правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині; нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

До суду позивачем не надано жодного доказу того, що ОСОБА_6 на час підписання договору від дарування від 27.11.2019 року не розумів наслідки вчинення правочину, не усвідомлював наслідки чи помилявся щодо природи цього правочину.

При укладанні оспорюваного договору було дотримано норми законодавства щодо порядку його укладання, форми та змісту договору дарування нерухомого майна.

Суд бере до уваги, що позивач не є стороною оскаржуваного договору, а є спадкоємцем дарувальника, не була присутньою під час укладання договору.

З огляду на норми ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 49, ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України визначення та зміна предмета, підстав позову є виключним правом позивача, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Водночас завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд враховує також положення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 55, ч. 1, 3 ст. 124 Конституції України, ст. 2, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд, ефективний засіб правового захисту та вирішення спору.

Як зазначено вище, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», № 48778/99, § 25, 01.03.2002).

У судовій практиці Європейський суд з прав людини неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено (наприклад, рішення у справі «Golder v. The United Kingdom», № 4451/70, § 35, 21.02.1975; у справі «Multiplex v. Croatia», № 58112/00, § 45, 10.07.2003; у справі «Сухорубченко проти Росії», № 69315/01, § 43, 10.02.2005 тощо).

Зважаючи на вищенаведене та задля остаточного вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття; прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України).

Водночас за ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У свою чергу, ч. 4 ст. 334 ЦК України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Фундаментальні принципи здійснення майнових прав закріплені в положеннях ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1, абз. 1 ч. 2 і ч. 3 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до яких:

-кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права;

-кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним;

-правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб;

-власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном;

-власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд;

-власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав;

-право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Верховний Суд України у постанові від 12.09.2018 у справі № 522/50/16-ц з посиланням на ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також зробив висновки, що у цих нормах закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.

З огляду на вищевказані норми законодавства України щодо здійснення майнових прав, власник спірного майна, ОСОБА_6 мав право на безперешкодне володіння, користування і розпоряджатися ним на власний розсуд, включаючи вчинення будь-яких правочинів, відповідно до закону за своєю волею та незалежно від волі позивачки чи інших осіб.

Загалом позивач обґрунтовує необхідність визнання оспорюваного договору недійсним обманом з боку відповідачки ОСОБА_5 чи помилкою щодо природи правочину.

Нормами ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України).

Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як вказує Верховний Суд у постановах від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 140/2589/15-ц, від 06.04.2020 у справі № 293/780/18, від 28.04.2020 у справі № 263/16688/17, від 20.01.2021 у справі № 522/24005/17, від 03.02.2022 у справі № 520/8118/17, від 17.02.2022 у справі № 307/3807/19, від 26.07.2022 у справі № 760/21633/15, від 19.10.2022 у справі № 522/21730/19, від 01.02.2023 у справі № 755/17313/17, тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Проте позивачка не довела факту навмисного введення ОСОБА_6 відповідачем ОСОБА_5 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому викладені нею обставини не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним внаслідок обману чи помилки.

До того ж обман чи помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення (абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанови Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 537/4201/16-ц, від 15.04.2020 у справі № 489/3570/16-ц, від 02.02.2022 у справі № 202/6796/18, від 21.06.2023 у справі № 643/9458/19, від 01.11.2023 у справі № 317/2213/21 тощо).

Це означає, що правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору як такого, що вчинений під впливом помилки чи обману, відсутні, оскільки позивачка не довела неправильне сприйняття батьком фактичних обставин даного правочину, що вплинуло на його волевиявлення, та того, що помилка чи обман мали місце при укладанні оспорюваного договору.

Відповідно до п. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Згідно з п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На підставі ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Як передбачено ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, як норми міжнародного, так і національного законодавства обумовлюють можливість звернення особи до суду з позовом як спосіб правового захисту виключно за наявності порушення (невизнання, оспорювання) її прав, свобод чи інтересів.

Натомість позивачка не надала суду ніяких доказів порушення відповідачами її прав.

У даному випадку судом було встановлено, що при укладанні оспорюваного договору права, свободи чи інтереси позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідачами порушені не були.

Відповідач ОСОБА_2 в законний спосіб володіє квартирою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2020.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи, що у позивача відсутнє право власності на спірне майно, вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованою.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово викладав та послідовно дотримується висновку про те, що відсутність порушення або оспорювання прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, незалежно від інших встановлених судом обставин (наприклад, постанови від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 13.05.2021 у справі № 910/6393/20, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20, від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21, від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 тощо).

У ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд у постановах від 22.02.2022 у справі № 296/8719/16-ц та від 01.11.2023 у справі № 317/2213/21 роз`яснює, що згадана презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Виходячи із презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Згідно зі ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

На противагу цьому ті обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, попри ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доками (ст. 77-80 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 наявний висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Підсумовуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві обставини щодо помилкового укладення договору дарування ОСОБА_6 не знайшли своє підтвердження в судовому засідання та не підтверджуються доказами, тому позов є необґрунтованим, у його задоволенні слід повністю відмовити.

У ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зафіксовано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Зважаючи на те, що позов задоволенню не підлягає, то всі судові витрати мають покладатися на позивачку.

Як визначено ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд ухвалює рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, то застосовані ухвалами суду від 03.12.2020 та від 24.05.2021 заходи забезпечення позову у цій справі підлягають скасуванню.

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, ч.6 ст.268 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна про визнання правочину недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвал Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03.12.2020 та від 24.05.2021, знявши арешт з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2020 ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Ю.Р. Піх