ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року

Справа № 711/8132/23
Провадження № 22-ц/821/126/25
категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Глущенко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні вм. Черкаси апеляційні скарги представника ОСОБА_4 адвоката Колотило Людмили Михайлівни та представника ОСОБА_1 адвоката Ковтуна Андрія Володимировича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, у складі судді Демчика Р. В., повний текст рішення складено 26 вересня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкасисуду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.09.2020 до нього звернулася ОСОБА_2 з проханням позичити їй 40 000 доларів США для купівлі житла для її родини. Так як, відповідач його дочка, він погодився позичити їй вказану суму з умовою повернення за першою вимогою, протягом 10 днів в доларах США.

Саме на цих умовах вони і уклали договір позики. На час позики коштів ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . На підтвердження передачі грошей ОСОБА_2 власноруч в присутності свідка написала йому розписку і отримала кошти.

23.10.2023 він звернувся до відповідачів з вимогою передачі суми заборгованості, протягом 10 днів, згідно розписки, однак вимога виконана не була. Це змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду.

На підставі наведеного просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США. Визначити суму боргу в гривневому еквіваленті 1 500 400 грн, за курсом НБУ на час звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28.09.2020 в сумі 40 000 доларів США, що станом на 07.11.2023 є еквівалентом 1 500 400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 15 000 грн судового збору.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 000 грн витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Рішення суду першої інстанції, мотивоване тим, що зобов`язання за договором позики по поверненню позичених грошових коштів на час ухвалення судового рішення боржником не виконане, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині вимоги стягнення неповерненої суми боргу з відповідача ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції зазначив, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений стосовно цінного майна, що потребувало письмової згоди на таке укладення ОСОБА_3 як другого з подружжя. Таку згоду, наявна у матеріалах справи розписка не містить та про наявність такої згоди не зазначено ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_2 . В розписці ОСОБА_2 лише зазначає про те, що вказані грошові кошти бере на купівлю житла для своєї родини.

Таким чином, суд першої інстанції врахувавши, що стороною позивача, а також стороною відповідача ОСОБА_2 не доведено, що договір позики укладено останньою як одним з подружжя в інтересах сім`ї, а також не доведено, що одержані за цим договором позики кошти в розмірі 40 000 доларів США використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Також, суд враховавши, що в задоволені позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_3 відмовлено повністю, відсутність заперечень позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, та те, що витрати є співмірними із складністю справи, надання адвокатських послуг відповідачу було викликано їх необхідністю, прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 000 грн витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник (Почапської) ОСОБА_2 адвокат Колотило Л. М., посилаючись на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просила суд апеляційної інстанції рішення скасувати та прийняти нове яким борг стягнути з відповідачів солідарно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач після отримання позики, спрямувала кошти на придбання квартири для проживання сім`ї. В свою чергу відповідач ОСОБА_3 не спростував спільність майна подружжя, зокрема не довів, що договір позики укладений одним із подружжя не в інтересах сім`ї.

Зауважує, що подружжя не мали жодних грошових заощаджень для придбання майнових прав на житло. Бюджет родини складався виключно із їх заробітної плати лікарів, окрім цього вони ще мали на утриманні двох неповнолітніх дітей та ОСОБА_3 фінансово допомагав своєму батькові та рідному братові.

Тому вважала, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно не спростована, метою позики була купівля житла для проживання сім`ї, а тому наявні всі правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку зазначених коштів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ковтун А. В., посилаючись на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції рішення скасувати та прийняти нове яким борг стягнути з відповідачів солідарно.

Просив суд апеляційної інстанції врахувати, що не зважаючи на той факт, що відповідач ОСОБА_3 не надавав письмової згоду на укладення ОСОБА_2 договору позики та отримання за ним грошових коштів, він також не надавав згоди на придбання майнових прав на квартиру, оскільки на момент вчинення вказаних правочинів сімейний бюджет, в тому числі і кошти отримані в борг, розподілялися на потреби сім`ї за усною домовленість, подружжя на той момент не мало протиріч та вело спільний побут. Не зважаючи на відсутність права власності на будь-яку квартиру, розташовану в будинку за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 за кошти отримані згідно договору позики, укладеного з ОСОБА_1 , набула майнові права на частину об`єкта капітального будівництва в житловому будинку за вказаною адресою.

Зауважив, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружися, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Щодо судових витрат зазначив, що позивач є інвалідом II групи, єдиним видом забезпечення є соціальна пенсія. Підставою набуття інвалідності стало трудове каліцтво, що не дозволяє позивачу отримувати додаткові доходи. Стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, у сумі 25 000 грн є надмірним тягарем для нього. Просив суд апеляційної інстанції врахувати, що витрати на професійну правничу допомогу, з урахуванням невеликої складності справи, а також взявши до уваги, що представником відповідача в ході розгляду справи підготовлено лише 2 процесуальних документи (1. Відзив на позовну заяву, що надійшов до суду 04.12.2023; 2. Клопотання про призначення судово-технічної експертизи, що надійшло до суду 04.12.2023) та забезпечено участь лише у одному судовому засіданні - 16.09.2024 безпосередньо при розгляді справи по суті, є неспівмірними, не відповідають критеріям розумності та необхідними.Враховуючи викладене, витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у сумі 25 000 грн не підлягають до стягнення з позивача.

Відзив на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_3 адвокат Коханій О. В., надав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковтуна А. В., в якому, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, мотивуючи тим, що судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи.

Також просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000 грн витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

31.07.2004 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб у Черкаському міському відділі реєстрації актів цивільного стану про, що зроблений актовий запис № 857. Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15.11.2023 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.24).

Згідно боргової розписки від 28.09.2020 ОСОБА_5 , (зазначено повні анкетні та паспортних данні), отримала від ОСОБА_1 (свого батька, зазначено повні анкетні та паспортних данні) у присутності свідка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (своєї матері, зазначено повні анкетні данні), 40 000 доларів США, для купівлі житла для своєї родини (а.с. 84).

23.10.2023 ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимогу про повернення йому грошових коштів в сумі 40 000 доларів США (а.с. 7).

Згідно копії Договору № 10-22/1-20 від 24.12.2020, ОСОБА_2 купила майнові права на об`єкт капітального будівництва житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; Об`єкт складова та невід`ємна частина Об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири, спорудження якої здійснює продавець. Характеристика Об`єкта та інформація яка його ідентифікує, надана в п.2.2. цього Договору; Майнові права це всі права на Об`єкт, які належать Продавцю. Майнові права відчужуються Покупцю, який у зв`язку з цим набуває у майбутньому право власності на об`єкт (а.с. 65-68)

Відповідно додаткової угоди сторони Договору змінили п. 2.2 Договору та конкретизували об`єкт за наступних характеристик «квартира АДРЕСА_2 » (а.с. 69)

Як вбачається з квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 53521751 від 28.12.2020 ОСОБА_2 сплатила на рахунок ПП «Надія» 300 000 грн, згідно Договору №10-22/1-20.

Згідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 53533618 від 29.12.2020 ОСОБА_2 сплатила на рахунок ПП «Надія» 306 610 грн, відповідно до Договору №10-22/1-20.

Відповідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №53604631 від 04.01.2021 ОСОБА_2 сплатила на рахунок ПП «Надія» 323 234 грн, згідно Договору №10-22/1-20.

Як вбачається з квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №54224866 від 10.02.2021 ОСОБА_2 сплатила на рахунок ПП «Надія» 225 081 грн, згідно Договору №10-22/1-20 (а.с. 70).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року приведеним вимогам закону відповідає не в повній мірі в частині стягнення судових витрат.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (п. 61).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та сторонами, зокрема позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалось, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 28.09.2020 було укладено договір позики на суму 40 000 доларів США, яку ОСОБА_2 зобов`язалася повернути за першою вимогою протягом 10 днів.

Під час укладення договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики, оскільки позивачем не надано достатньо доказів, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_2 , укладаючи договір позики, діяла для задоволення потреб сім`ї.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 28.09.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 40 000 доларів США, та зобов`язалася їх повернути за першою вимогою протягом 10 днів.

В тексті розписки зазначено, що ОСОБА_2 грошові кошти бере на купівлю житла для своєї родини. Проте, розписка не містить підпису ОСОБА_3 , та підтвердження того, що останній, будучи обізнаним з її змістом, надає згоду на отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_3 не був обізнаний про укладення між його дружиною ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_1 договору позики грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США й, відповідно, згоди на його укладення не надавав.

Колегія суддів зауважує, що перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Крім того, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, стороною позивача не було доведено, що сплата коштів на рахунок ПП «Надія» відбувалася саме за рахунок коштів, отриманих в позику ОСОБА_2 28.09. 2020. Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що могли б підтвердити використання грошових коштів в інтересах сім`ї.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо недоведеності позивачем факту укладення договору позики ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та використання отриманих нею коштів для задоволення потреб сім`ї, тому відсутні підстави для покладення обов`язку повернення коштів на ОСОБА_3 за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів.

Щодо вимоги апеляційної скарги яка подана представником ОСОБА_1 адвокатом Ковтуном А. В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в сумі 25 000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (правова позиція, висловлена Об`єднаною палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

Як вже зазначалось за змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У суді першої інстанції сторона відповідача ОСОБА_3 надала на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн ордер серії СА №1070494 від 24.11.2023, Договір № 28/2023 про надання правової (правничої) допомоги від 10.11.2023, укладений між АБ «Олексія Коханія» та ОСОБА_3 , Додаткову угоду № 1 до Договору в якій визначений сторонам гонорар у сумі 25 000 грн, що включає в себе суму 12 500 грн фіксований розмір, що сплачений відповідачем ОСОБА_3 як Клієнтом на користь адвокатського бюро та 12 500 грн т.з. «гонорар успіху» .

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо задоволення в повному обсязі витрат на правничу допомогу, а саме в частині стягнення «гонорару успіху» з позивача, та зазначає наступне.

Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як «гонорар успіху», проте суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

Відтак, враховуючи дані позиції Великої Палати Верховного Суду, клієнт і адвокат, користуючись принципом свободи договору, можуть визначити додаткові витрати між собою у вигляді «гонорару успіху», проте вказаний вид гонорару не підпадає під пряме визначення адвокатських послуг та, відповідно, не може переноситься на іншу сторону (не сторону такого договору).

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Адже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

За вказаних обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для покладення на позивача відшкодування «гонорару успіху» в розмірі 12 500 грн, який сплачує заявник на користь адвоката в межах їх домовленості за умовами договору, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у фіксованому розмірі 12 500 грн. При цьому враховуючи відсутність заперечень позивача в суді першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу, та те, що витрати в розмірі 12 500 грн є співмірними із складністю даної справи, а надання адвокатських послуг відповідачу було викликано їх необхідністю.

При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).

Щодо вирішення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, то колегія суддів виходить з наступного.

У відзиві на апеляційну скаргу представником ОСОБА_3 адвокатом Коханій О. В. порушено клопотання про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції надано: Додаткову угоду № 4 до Договору про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг від 10 січня 2025 року, докази направлення відзиву з додатками всім учасникам справи.

Виходячи із положень ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції залишено без змін, то понесені судові витрати на правничу допомогу ОСОБА_3 , у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Колегія суддів, дослідивши надані докази, враховуючи предмет спору, значення справи для сторін, складність справи, заяву скаржника із запереченнями щодо вимог на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, дійшла висновку про можливість часткового відшкодування судових витрат в сумі 2 000 грн, пов`язаних із витратами на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Колотило Людмили Михайлівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковтуна Андрія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року змінити в частині стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 12500 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2000 грн витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков