КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6236/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025року місто Київ

справа № 753/16956/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №207939352 від 24 січня 2021 року у сумі 58306,60 грн., що складається з:

21999,80 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

64886,20 грн. - сума заборгованості за відсотками.

В обґрунтування вимог посилалося на те, що 24 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансовадопомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №207939352 в електронній формі, який відповідач підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV75ХW5на суму 22000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою процентів за користування кредитом.

Вказувало, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов'язання за договором виконало, грошові кошти у розмір 22000 грн. перерахувало на банківську картку відповідача НОМЕР_1 .

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.

31 грудня 2020 рокуміж ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26, відповідно до якої продовжено строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28листопада 2018 року до 31грудня 2021року, та 31грудня 2021року укладено додаткову угоду №27, якою продовжено строк дії договору до 31грудня 2022року.

05 серпня 2020 року міжТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01 з додатковими угодами.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30 травня 2023року до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло правовимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №207939352 від 24 січня 2021 року на суму заборгованості 86886грн.

17 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» уклали договір факторингу №17/07/2024, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором №207939352від 24 січня 2021 рокуперейшло до позивача в розмірі 86886 грн.

Посилалося на те, що відповідачем умови кредитного договору не виконуються, заборгованість за кредитним договором не погашена, а тому з останньої підлягає стягненню заборгованість.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року позов ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором №207939352 від 24 січня 2021 року в розмірі 86886 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та 6000 грн. витрат на правничу допомогу, а всього 95308,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що про наявність провадження у суді їй не було відомо, оскільки її фактичне місце проживання/перебування зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою переселенця, тому вона не могла подати у встановлений судом строк відзив на позов та заяву про застосування позовної давності.

Вказувала, що позивач ТОВ «Фінансова компанія «Фінансова компанія «ЕЙС» не набуло права вимоги до неї за кредитним договором №207939352, оскільки кредитний договір був укладений 24 січня 2021 року, а договір факторингу, за умовами якого попередньому фактору ТОВ «Таліон Плюс» було передано право вимоги за кредитними договорами, був укладений 28 листопада 2018 року, тобто задовго до укладення кредитного договору, з огляду на що право вимоги до ТОВ «Таліон Плюс» також не перейшло.

Зазначала, що помилковими є висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості поза строком кредитування - 30 днів після 24 січня 2021 року.

Посилалася на те, що вона не пролонговувала кредит (суд іншого не встановив), а тому строк повернення суми кредиту з відсотками настав 23 лютого 2021 року.

Вважає, що перебіг строку позовної давності почався 24 лютого 2021 року і закінчився 23 лютого 2024 року, а позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз'яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз'яснення логічно пов'язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2021 року ОСОБА_1 була здійснена заявка на отримання грошових коштів в кредит, в якій вказані персональні дані, зокрема, паспортні дані, РНОКПП, адреса місця реєстрації та проживання, номер картки для перерахування коштів.

24 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №207939352 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.

Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 22000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (п.1.1. договору).

У п.1.2 договору сторони погодили, що кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником («Дисконтний період»).

Вказаний договір кредитної лінії №207939352 від 24 січня 2021 року підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором MNV75ХW5, який відправлено на номер телефону НОМЕР_2 24 січня 2021року о 19:59:38, що був введений 24 січня 2021 року о 20:01:49.

На підтвердження надання кредиту шляхом безготівкового зарахування грошей позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» надав платіжне доручення від 24 січня 2021 року, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило переказ грошових коштів у розмірі 22000 грн. згідно з договором №20793952 від 24 січня 2021 року ОСОБА_1 для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_3 хх-хххх-4394.

З довідки, виданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №07/2024 відповідно до договору №1336 від 26 вересня 2013 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що за дорученнями ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і, і3 було здійснено успішний платіж через платіжний сервіс LiqPay Приватбанка на картку клієнта: 22000 грн. ID платежем 24.01.2021 на номер картки одержувача : №5168-xxхх-хххх-хх94.

Заперечуючи проти позову, відповідач в апеляційній скарзі не заперечувала факту укладення договору №207939352 від 24 січня 2021 року, однак вказувала на те, що позивач не надав доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі за кредитним договором від 24 січня 2021 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованості в розмірі 86886 грн.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до п.2.1. якого клієнт зобов'язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов'язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

У подальшому між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладалися додаткові угоди - 28 листопада 2019 року додаткова угода №19, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року, при цьому інші умови договору залишилися без змін; 31 грудня 2020 року додаткова угода №26; 31 грудня 2021 року додаткова угода № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. З урахуванням визначених строків дія цього договору та додаткових угод до нього і його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №134 від 18 травня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (з урахуванням додаткових умов до нього) ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 58044 грн. Таким чином, договір №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжутком часу.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн фінанси» укладено договір факторингу №05/0820-01. В подальшому ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанси» уклали ряд додаткових угод: №2 від 03 серпня 2021 року та №3 від 30 грудня 2022 року, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишились без змін. Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, які зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Право вимоги від клієнта до фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру права вимог, встановленому у відповідному додатку договору.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 86886 грн.

17 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн фінанси» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу №17/07/24, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн фіанс» відступило позивачу право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №207939352 від 24 січня 2021 року, відповідно до умов якого до нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про недоведеність ТОВ «ФК «ЕЙС» набуття ним права вимоги до ОСОБА_1 .

Укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з ОСОБА_1 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору №207939352 від 24 січня 2021 року були передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі реєстрів, які оформлені належним чином.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв'язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв'язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.

Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв'язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернувся з позовом до суду 31 серпня 2024 року.

З огляду на зазначене та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позивач звернувшись до суду з даним позовом 31 серпня 2024 року не пропустив строків позовної давності.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що помилковими є висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості поза строком кредитування - 30 днів після 24 січня 2021 року, оскільки відповідач не пролонговувала кредит, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами у кредитному договорі було погоджено строк кредитування на 30 днів.

Згідно з п.1.3 сторони погодили, що встановлений в п.1.2 договору строк Дисконтного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом Дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку Дисконтного періоду.

Відповідно до п.1.7 сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії на наступних умовах:

1.7.1 зобов'язання щодо повернення основної суми кредиту переноситься на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов'язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду;

1.7.2 з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду позичальник зобов'язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором №207939352 від 24 січня 2021 року, заборгованість відповідача становить 86886 грн., що складається з: 21999,80 грн. - сума заборгованості за тілом; 64886,20 грн. - сума заборгованості за відсотками.

З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що відсотки у розмірі 36044,20 грн. були розраховані за період з 24 січня 2021 року по 18 травня 2021 року.

При цьому, з вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем були здійснені проплати на погашення заборгованості, а саме: 17 лютого 2021 року у врозмірі 2376 грн., 17 березня 2021 року в розмірі 8434,80 грн., 19 квітня 2021 року в розмірі 5 грн.

Таким чином, відповідачем вчинялися дії з метою продовження дисконтного періоду та відповідно пролонгації договору.

З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Таліон Плюс» вбачається, що до розміру відсоткі 36044,20 грн., які були нараховані станом на 18 травня 2021 року, були також додані відсотки за період з 19 травня 2021 року по 14 липня 2021 року у розмірі 28842 грн.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц.

У справі, яка переглядається, строк виконання зобов`язання у повному обсязі настав 24 травня 2021 року (не більше, ніж 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду).

Враховуючи, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, то колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованості по відсотках у розмірі 39080,20 грн., яка була нарахована в межах строку кредитування до 24 травня 2021 року включно.

Вимога кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право як первісного, так і нового кредитора в цій частині вимог.

Таким чином, у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості по відсотках, яка нарахована поза межами строку кредитування (з 25 травня 2021 року до 14 липня 2021 року) слід відмовити.

Вищенаведеного суд першої інстанції не врахував, а відтак рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованості за кредитом у розмірі 21999,80 грн. та заборгованості за процентами у розмірі 39080,20 грн.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що про наявність провадження у суді відповідачу не було відомо, оскільки її фактичне місце проживання/перебування зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою переселенця, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.6, 8 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 .

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №772782 від 06 вересня 2024 року ОСОБА_1 з 02 вересня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Іншої інформації вказана відповідь не містить.

Відповідно ухвала про відкриття провадження була направлена судом за адресою: АДРЕСА_2 , яка повернулась на адресу суду першої інстанції.

Отже, колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу були надані копії: договору про надання правничої допомоги від 18 липня 2024 року, акту прийому-передачі наданих послуг від 18 липня 2024 року на суму 6000 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» пропорційно до задоволеної частини позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1702,94 грн. та витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 4218 грн., а з позивача на корисиь відповідача витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1079,17 грн.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року -скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, заборгованість по тілу кредиту у розмірі 21999 грн. 80 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 38080 грн. 20 коп., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1702 грн. 94 коп. та витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 4218 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 1079 грн. 17 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: