Провадження № 2/205/200/25
24 квітня 2025 року м. Дніпро
Ленінський районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Пєтіної К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Дніпровська міська рада, про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20.08.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Залучено Дніпровську міську раду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, натомість його представник адвокат Ільїн О.М. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У поясненнях представник просив відмовити в позові, посилаючись на те, що набувши право власності на домоволодіння позивач не був позбавлений права з`ясувати правовий режим земельної ділянки під ним або за необхідності звернутись до уповноважених органів щодо оформлення за собою права власності на земельну ділянку. Жодних причин чи наявності перешкод щодо оформлення права власності на земельну ділянку під житловим будинком з моменту набуття права власності на будинок до моменту пред`явлення позову позивачем не наведено.
На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що 11.02.2013 року Приватним підприємством «НИВА-В.Ш.» проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 376,2 кв.м., житловою 110,9 кв.м., яке належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВСР № 187936 від 10.03.2006 року, що підтверджується протоколом № 0412251-3 від 11.02.2013 року по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та актом про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна від 19.02.2013 року (а.с. 7-8). Реалізація арештованого майна проводилась в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-962, виданого 16.12.2011 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості у розмірі 420 049,80 грн.
Відповідно до свідоцтва, посвідченого 12.02.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим № 84, відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, затвердженого начальником Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ 19.02.2013 року, ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 1115 кв.м. Дане нерухоме майно придбане ОСОБА_1 в якості спільної сумісної власності подружжя , що підтверджується заявою дружини ОСОБА_4 , посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим № 83 (а.с. 10).
05.04.2016 року вищевказане домоволодіння було подароване ОСОБА_1 на підставі договорів дарування частини житлового будинку, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим № 327 та № 334, ОСОБА_3 (а.с. 11-12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчене 08.09.2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за реєстровим № 645 (а.с. 14-16).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в чинній редакції (яка була чинною і під час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року в справі № 689/26/17.
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, який набув власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.
Отже, право на спірну земельну ділянку, розташовану під відчуженим житловим будинком, на підставі статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України перейшло до нового власника, незважаючи на те, що такий перехід не був обумовлений при реалізації житлового будинку на прилюдних торгах, тому за позивачем повинно бути визнано право власності на спірну земельну ділянку.
Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом (ст. 378 ЦК України).
Отже, позовні вимоги про припинення права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 також підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 2, 15-16, 316-317, 321, 328, 377-378 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст. ст. 4, 12-13, 76-77, 80-81, 89, 141, 247, 258-259, 263-266, 280-282, 289, 354 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Н.В. Басова