ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 541/939/22

провадження № 61-13576св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року в складі колегії суддів:Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що з 12 жовтня 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Цей шлюб розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 із 17 грудня 2015 року залишив сім`ю та виїхав на проживання до Закарпатської області, а потім за кордон, де проживає і працює до цього часу.

Відповідач із 2015 року не бачився з дитиною, не бере участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги.

Позивач стверджувала, що дитина знаходяться на її повному утриманні. При цьому вона вважає ОСОБА_2 таким, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

ОСОБА_1 просила:

позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісяця, починаючи з 07 червня 2022 року до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів обґрунтоване тим, що відповідач як батько дитини зобов`язаний надавати матеріальну допомогу. Враховуючи визнання відповідачем позову в частині вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд зробив висновок про необхідність задоволення цієї вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , суд вказав, що позбавлення батьківських прав когось із батьків несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, тому такий захід має застосовуватися у виключних випадках. Оскільки батько бажає відновити контакт з дитиною, враховуючи необхідність якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд зробив висновок про необґрунтованість цієї позовної вимоги.

Крім того, суд першої інстанції відмовив представнику відповідача у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн, оскільки подані ним документи є суперечливими та не можуть слугувати підставою для розподілу судових витрат.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 серпня 2023 року в частині відмови у позбавленні батьківських прав скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовлено.

В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 серпня 2023 року залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 481,00 грн.

Апеляційний суд вказав, що 20 червня 2023 року виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 . Орган опіки та піклування прийшов до вказаного висновку з огляду на те, що ОСОБА_2 з грудня 2015 року поїхав проживати до Закарпатської області та з того часу припинив будь-яке спілкування з дитиною. Він фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків: не приїздив до сина та не телефонував, не вітав з днем народження, ніяким чином не піклувався про нього, не проявляв інтересу до його долі, не цікавився станом здоров`я хлопчика, його успіхами у навчанні, не піклувався про його фізичний та духовний розвиток, не надавав матеріальної допомоги на утримання. Крім того, у висновку зазначено, що відповідач на засідання комісії з питань захисту прав дитини 21 квітня 2023 року не з`явився, хоча був повідомлений про день, час та місце проведення комісії. Наступний розгляд цього питання було перенесено у зв`язку з надходженням на адресу відділу письмової заяви, у якій ОСОБА_2 просив назначити проведення комісії на іншу дату, оскільки він перебуває у службовому відрядженні за кордоном. Чоловік запевнив, що найближчим часом має намір повернутися до України та особисто бути присутнім на засіданні комісії під час розгляду питання доцільності чи недоцільності позбавлення його батьківських прав. Але 07 червня 2023 року ОСОБА_2 повторно не з`явився. Разом з тим відповідач не був позбавлений можливості надати письмові пояснення щодо вирішення цього питання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він перебуває у службовому відрядженні за кордоном спростовуються матеріалами справи, адже відповідно до копії його закордонного паспорта 05 лютого 2022 року він виїхав за межі України та із 16 травня 2022 року працює на фірмі «ILNOAS» на посаді майстра будівельних та монтажних робіт.

Таким чином, виїхавши за кордон, відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому такі життєві умови були обрані відповідачем після народження ОСОБА_5 , тому перебуваючи на значній відстані спочатку в Закарпатській області, а потім на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя.

Апеляційний суд вказав, що з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 виповнилося повних 10 років, а тому в судовому засіданні, в присутності законного представника, було з`ясовано думку ОСОБА_5 щодо позбавлення його батька ОСОБА_2 батьківських прав. ОСОБА_5 пояснив суду, що проживає у сім`ї разом з мамою, татом і братиком. ОСОБА_2 не знає, він з ним ніколи не спілкувався. Він ( ОСОБА_5 ) не бажає спілкуватися з ОСОБА_2 та вважає, що його потрібно позбавити батьківських прав відносно нього. Таким чином, з пояснень ОСОБА_4 вбачається, що хлопчик вважає батьком іншого чоловіка (нинішнього чоловіка ОСОБА_1 ), тобто дитина проживає та виховується у стійкому сімейному середовищі матері та її чоловіка, якими створено належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини.

Свого рідного батька ОСОБА_5 не знає та ніколи з ним не спілкувався, що свідчить про те, що відповідач протягом тривалого часу не цікавився життям сина, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Бажання дитини щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно нього свідчить про відсутність у ОСОБА_5 інтересу та бажання налагодити спілкування з батьком.

У матеріалах справи відсутні докази того, що протягом тривалого розгляду даної справи в суді ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків змінилось. Крім того, будь-яких доказів наявності перешкод у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять.

Факт звернення ОСОБА_2 у квітні 2023 року до органу опіки та піклування щодо визначення порядку спілкування з ОСОБА_5 , тобто майже через рік після пред`явлення позову в цій справі, не свідчить про його реальний намір спілкуватися з сином, з огляду на те, що заявник перебуває за кордоном та просив визначити спосіб спілкування з сином на території фактичного місця проживання ОСОБА_5 у суботу та неділю другого тижня місяця з 09:00 год до 18:00 год. З моменту звернення ОСОБА_2 до органу опіки та піклування з заявою щодо вирішення викладеного вище способу спілкування з дитиною, на момент вирішення спору в суді апеляційної інстанції минув майже рік, проте рішення органу опіки та піклування щодо його заяви відповідачем не надано. Тобто, протягом року з моменту звернення з цією заявою ОСОБА_2 не проявляв інтересу до вирішення даного питання, доказів бездіяльності органу опіки і піклування щодо розгляду його заяви відповідачем не надано.

Таким чином, врахувавши викладені обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, взявши до уваги найвищі інтереси та думку дитини, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. ОСОБА_2 не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про сина, не спростував факту свідомого нехтування протягом тривалого часу (6,5 років на час звернення позивача до суду) своїми обов`язками щодо дитини.

Вказані обставини свідчать, що ОСОБА_2 свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 та не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

Крім того, суд зазначив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Оскільки апеляційні скарги представників ОСОБА_1 задоволено, то апеляційний суд стягнув з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 481,00 грн.

Апеляційний суд також вказав, що представник ОСОБА_2 - адвокат Омелай Д. В. оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині відмови в задоволенні його заяви про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Проте ця апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте адвокат Омелій Д. В. подав до суду лише витяг із договору про надання правової допомоги від 10 серпня 2022 року, в якому відсутні відомості про розмір та порядок обчислення гонорару. До відзиву на позовну заяву адвокатом Омелай Д. В. долучено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат в якому вартість однієї години зазначена 993,00 грн. Разом з цим у акті виконаних робіт від 03 серпня 2023 року вартість однієї години становить 1 073,00 грн.

Оскільки адвокат Омелай Д. В. не надав належних доказів щодо узгодження між сторонами розміру гонорару та порядку його обчислення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані адвокатом документи не можуть слугувати підставою для стягнення витрат на правову допомогу. Крім того, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, підстави для стягнення з неї на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу відсутні.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Ковжоги О. І. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Ухвалено у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав додаткову постанову.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції надано копію договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2023 року та додатку № 1 до цього договору, в якому сторони погодили гонорар у сумі 15 000,00 грн; копію квитанції від 18 серпня 2023 року про оплату гонорару у сумі 15 000,00 грн; копію розрахунку суми гонорару; копію акта виконаних робіт. Таким чином, заявлений розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000,00 грн підтверджений належними, достатніми та достовірними доказами.

На переконання апеляційного суду, визначений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу надану в апеляційному суді є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт.

Враховуючи принцип співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, характер складності справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, а також відсутність заперечень щодо визначеного розміру витрат на правову допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу надану при апеляційному перегляді цієї справи у розмірі 15 000,00 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Омелай Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в позбавленні батьківських прав залишити в силі; за результатами касаційного оскарження стягнути судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду;

підстави для позбавлення батьківських прав, які передбачені у статті 164 СК України, та докази ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відсутні. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Проте суд першої інстанції не попереджав відповідача про необхідність зміни своєї поведінки. Крім того, ОСОБА_2 добровільно почав змінювати ставлення до ОСОБА_5 , сплачувати аліменти та надсилати подарунки, які були не прийняті ОСОБА_1 з особистих мотивів. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин;

суд апеляційної інстанції помилково врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, адже обставини вказаної справи та справи, що переглядається, є різними;

під час розгляду справи відповідач неодноразово звертав увагу судів на те, що позивач не надавала змоги в належний спосіб спілкуватися сину ОСОБА_5 з його батьком, не згадувала про те, що в нього є рідний, біологічний батько. Таким чином, вона чинила перешкоди у спілкуванні батька із сином, адже вже через півроку після розлучення сторін в 2016 році ОСОБА_1 вийшла заміж за іншого чоловіка (близького друга відповідача ОСОБА_6 ), створивши нову сім`ю. При цьому особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері особи, яку вона вважає «кращим батьком» для дитини, не може суперечити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічного батька;

відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Водночас суд апеляційної інстанції не встановив, що сімейні зв`язки між біологічним батьком ОСОБА_2 і сином ОСОБА_5 були втрачені, дитина вважає своїм батьком іншого чоловіка, який присутній у житті ОСОБА_1 . Тому позивач не надала жодних доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків батька з дитиною;

під час розгляду справи відповідач неодноразово заперечував проти позбавлення батьківських прав, зазначаючи, що він бажає спілкуватись з дитиною та забезпечувати його усім необхідним для гармонійного та здорового життя. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що він не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином;

створивши нову сім`ю, позивач не мала бажання відновлювати стосунки з колишнім чоловіком ОСОБА_2 та не повідомила йому про зміну адреси проживання сина. На ці обставини суд першої інстанції звернув увагу та обґрунтовано вказав, що доказів про обізнаність батька про нове місце проживання його дитини матеріали справи не містять. Ця обставина сама по собі ускладнює можливість батька виконувати свої батьківські обов`язки. При цьому доказів погодження сторонами, в позасудовому порядку сплати аліментів матеріали справи також не містять. Тобто, куди і в якому розмірі, відповідач, за доводами позивача, мав спрямовувати кошти на утримання його дитини, не видається зрозумілим. Питання про стягнення аліментів у судовому порядку не вирішувалося та стало предметом судового розгляду за спливом шести років після розлучення;

ОСОБА_2 у 2016 році переїхав проживати та працювати в Угорщину, задля того, щоб в майбутньому мати змогу забезпечувати сина всім необхідним для гармонійного та повноцінного розвитку, але від виконання визначених законом батьківських обов`язків не відмовлявся та робив спроби спілкуватись з сином. Ці спроби виявились безрезультатними з огляду на відносини, які склались між сторонами;

ОСОБА_1 неодноразово звертала увагу на те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 необхідно їй для того, щоб у її нової сім`ї була можливість виїхати за кордон разом із дітьми ( ОСОБА_4 і ОСОБА_7 ) для лікування та оздоровлення. Крім того, під час розгляду справи свідок ОСОБА_6 (нинішній чоловік позивача) зазначив, що у разі задоволення позову, він має намір усиновити сина ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задля того, щоб в подальшому мати змогу виконати всі необхідні міграційні дії для отримання права на проживання у Канаді. Жодних перешкод для лікування дітей чи подорожей з ними за кордон існування батьківських прав відповідача не створює. При цьому протягом останніх років позивач жодного разу не повідомляла відповідача про необхідність надання відповідного дозволу;

стороною позивача до матеріалів справи долучено канадські візи на всіх членів родини та під час розгляду справи зазначено кінцеву мету позбавлення батьківських прав, а саме переїзд до іншої держави. Такі дії порушують права батька, адже жодної інформації про деталі майбутньої подорожі та зміни місця проживання дитини батьку не було надано. Проте суд апеляційної інстанції такі обставини проігнорував;

та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати разом з її новим чоловіком ОСОБА_6 , не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Одразу після ухвалення рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 добровільно сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , що підтверджується квитанціями, які долучені до матеріалів справи, але вони не були належним чином оцінені апеляційним судом;

позивач зверталась з позовом до відповідача у справі № 301/642/23 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Проте рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2023 року в задоволенні її позовних вимог відмовлено. Це судове рішення набрало законної сили;

апеляційний суд не врахував те, що батько проживає окремо від дитини, проти позбавлення батьківських прав заперечує, добровільно почав сплачувати аліменти, надавати матеріальну допомогу. Ці факти не підтверджують того, що ОСОБА_2 , який не має негативних характеристик, свідомо та остаточно знехтував своїми батьківськими обов`язками, втратив цікавість до сина, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав. Вимушене тимчасове перебування відповідача за кордоном, де він працює (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагоджені стосунків між ним та сином. При цьому батько не усувається від виховання та утримання свого сина, цікавиться його життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Крім того, відповідач не є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, тому розрив сімейних відносин з батьком не відповідатиме найкращим інтересам дитини;

жодні з наведених підстав та поданих доказів стороною позивача не свідчать про існування підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення батьківських прав відповідача; не доводять наявність в діях ОСОБА_2 винної поведінки та свідомого, систематичного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина;

апеляційний суд посилався на висновок виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 20 червня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав. Проте суд не надав належної оцінки аргументам відповідача про те, що цей висновок є необґрунтованим, ухвалений з порушенням процедури його надання, зокрема: розгляд за відсутності батька та відповідних законних підстав для цього; враховано доводи матері дитини, які не підтверджені належними та достовірними доказами; враховано інші письмові матеріали, які не підтверджують наявність жодної з підстав для позбавлення батьківських прав, що передбачені частиною першою статті 164 СК України; безпідставно не враховано заяву про визначення порядку спілкування із сином, адже матір дитини чинить перешкоди батькові у спілкуванні із сином; відсутність у висновку жодної вказівки на те, що органом опіки та піклування здійснювалося офіційне попередження батька про необхідність змінити ставлення до дитини. Крім того, у вказаному висновку відсутнє мотивування щодо підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, органом опіки та піклування не враховано відомості стосовно особи батька, його способу життя, а також не міститься обґрунтування щодо позитивного впливу позбавлення відповідача батьківських прав та інтереси самої дитини. Водночас спілкування батька та сина є необхідним для нормального фізичного та психоемоційного розвитку дитини. Виконавчим комітетом також не було з`ясовано, чому відповідач не міг брати участь у вихованні та відвідуванні сина, проігноровано доводи ОСОБА_2 щодо наявних перешкод у спілкуванні із дитиною, не встановлено фактів, які б свідчили про те, що позбавлення батьківських прав є заходом впливу, який най краще відповідає інтересам дитини. Тому висновок виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 20 червня 2023 року № 2149/01-35, який має рекомендаційний характер, надано із порушенням вимог законодавства, принципів права, суперечить правам батька і дитини та є необґрунтованим. У матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї;

сторона позивача під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляла про те, що має намір допитати малолітнього сина та долучити його показання як докази у справі. Лише під час розгляду справи апеляційним судом представник позивача подав до суду клопотанням про допит дитини, яке суд задовольнив, не врахувавши заперечення представника відповідача із посиланням на частину третю статті 367 ЦПК України. Під час допиту ОСОБА_5 не висловив власної ствердної думки щодо необхідності позбавлення батьківських прав його батька ОСОБА_2 , адже дитина відповідала лише на прямі запитання суду. Висловлене дитиною у суді бажання позбавити батьківських прав його батька ОСОБА_2 саме по собі не свідчить про ухилення батька від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення його батьківських прав. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, адже вона не завжди може відповідати її інтересам. Син протягом останніх років проживає у створеній його матір`ю новій сім`ї, тривалий час знаходиться під впливом певних зовнішніх факторів, яким в силу ще малолітнього віку неспроможний надавати правильну оцінку та не може в достатній мірі оцінити наслідки позбавлення батьківських прав свого батька.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_8 , у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що:

доводи відповідача про те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, враховуючи відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про свідоме й систематичне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, є помилковими. При розгляді справи суд першої інстанції проявив упереджене ставлення до позивача ОСОБА_1 , не врахував усі обставини справи, наявні у матеріалах справи докази, пояснення сторін та свідків. Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення на користь біологічного батька дитини, який проживає в іншій державі, в Україну не повертається, а намагається створити ілюзію турботливого батька, який піклується про сина та належно виконує батьківські обов`язки;

суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що у діях ОСОБА_2 відсутнє свідоме й систематичне ухилення від виконання батьківських обов`язків. Матеріали справи містять відомості, що з грудня 2015 року ОСОБА_2 залишив ОСОБА_1 та їхнього сина, якому на той час був один рік, та з того часу не виконував свої батьківські обов`язки, взагалі не бачив сина, не спілкувався з ним і не вживав будь-яких заходів для встановлення зв`язку з ним. Такі дії ОСОБА_2 вчиняв свідомо та систематично, що враховано судом апеляційної інстанції;

відповідач зазначав, що він почав змінювати своє ставлення до дитини, сплачувати аліменти та надсилати подарунки, але такі дії мали місце лише після ухвалення рішення судом першої інстанції. Крім того, у матеріалах справи немає доказів того, що ОСОБА_9 надсилав подарунки для сина;

у житті ОСОБА_1 з`явилася людина, яка стала для неї справжнім чоловіком, а для її сина батьком, розділивши з нею усю відповідальність за утримання, забезпечення, виховання та розвиток дитини. Крім того, ОСОБА_5 знає про свого біологічного батька ОСОБА_2 , але не пам`ятає його, своє свідоме дитинство його не бачив та не спілкувався з ним і такого бажання немає, що підтверджено у суді апеляційної інстанції. При цьому позивач не чинила перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, а створення нею нової сім`ї не вказує на перешкоджання відповідачу у спілкуванні з сином;

суд апеляційної інстанції встановив усі обставини справи та ухвалив законне рішення, перш за все в інтересах дитини. Примушування дитини до спілкування з батьком може негативно вплинути на його психологічно-емоційний та фізичний стан здоров`я;

відповідач виконує рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області у цій справі щодо сплати аліментів, але інших дій щодо відновлення відносини із сином та налагодження спілкування з ним не вчиняє;

доводи касаційної скарги зводяться до претензій відповідача до ОСОБА_1 та її сім`ї, в якій виховується його біологічного син, коли він як біологічний батько самоусунувся і не брав участі у вихованні сина, жодних заходів для відновлення стосунків з сином не вчиняв;

у суді першої інстанції була допитана як свідок ОСОБА_10 , яка добре знала ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Вона підтвердила усі обставини справи, на які посилається позивач, але суд першої інстанції до уваги її свідчення не взяв. Крім того, у суді першої інстанції сторона відповідача наголошувала, що ОСОБА_2 намагався виконувати батьківські обов`язки і піклуватися про сина. Зокрема, знайомий відповідача приїжджав до батьків ОСОБА_1 (де вона проживала) і передавав гроші від ОСОБА_2 , але гроші не взяли. Водночас сторона відповідача наголошувала, що місце проживання сина відповідачу не було відомо. Тобто, матеріали справи містять докази, що сторона відповідача надає різні свідчення, які суперечать одне одному;

заперечення відповідача щодо висновку виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 20 червня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав та процедури допиту малолітнього сина ОСОБА_4 є безпідставними. Цей висновок та допит малолітньої дитини є належними доказами у справі, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку;

суд першої інстанції проігнорував відсутність у справі доказів того, що протягом тривалого розгляду цієї справи ставлення відповідача ОСОБА_2 до своїх батьківських обов`язків змінилось, а будь-яких доказів наявності перешкод у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять. Факт звернення ОСОБА_2 у квітні 2023 року до органу опіки та піклування щодо визначення порядку спілкування з сином, тобто майже через рік після пред`явлення позову в цій справі, не свідчить про його реальний намір спілкуватися з сином. Крім того, заявник перебуває за кордоном та просив визначити спосіб спілкування з сином на території фактичного місця проживання ОСОБА_5 у суботу та неділю другого тижня місяця з 09:00 год до 18:00 год. При цьому з моменту звернення ОСОБА_2 до органу опіки та піклування з заявою щодо вирішення викладеного способу спілкування з дитиною, на момент вирішення спору в суді апеляційної інстанції минув майже рік, проте рішення органу опіки та піклування щодо його заяви відповідачем не надано. Тобто, протягом року з моменту звернення із заявою ОСОБА_2 не проявляв інтересу до вирішення даного питання, доказів бездіяльності органу опіки і піклування щодо розгляду його заяви не надано.

суд апеляційної інстанції врахував обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, взяв до уваги найвищі інтереси та думку дитини та зробив обґрунтований висновок, що ОСОБА_2 нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не викопує батьківських обов`язків. Відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про сина, не спростував факту свідомого нехтування протягом тривалого часу (6,5 років на час звернення позивача до суду) своїми обов`язками щодо дитини. Ці обставини свідчать, що ОСОБА_2 свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина та не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

апеляційний суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 541/939/22 і витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою зупинено дію постанови Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

У листопаді 2024 року матеріали справи № 541/939/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 18 квітня 2024 року по справі № 334/1107/23, від 11 червня 2021 року по справі № 758/9706/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 552/10703/18, від 06 травня 2020 року у справі № 759/2025/19, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 05 червня 2024 року у справі № 722/225/23, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18, від 20 вересня 2021 року у справі № 350/1696/19, від 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У 2016 році ОСОБА_2 виїхав до Угорщини та працевлаштувався і працює там до цього часу.

Згідно з копією акта про фактичне проживання особи від 17 травня 2022 року ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_11 та синами ОСОБА_4 і ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії акта обстеження умов проживання малолітньої дитини, складеного 08 червня 2022 року головними спеціалістами відділу «Служба у справах дітей» ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , родина проживає у вказаній трикімнатній квартирі в центральній частині міста. Всі кімнати просторі, світлі, зроблений сучасний ремонт, квартира обладнана необхідним меблями та побутовою технікою. Для дітей є всі належні умови для їх повноцінного життя та розвитку. Вихованням та утриманням дітей займаються ОСОБА_1 і ОСОБА_11 . Батько старшої дитини ОСОБА_2 з 2015 р. участі у вихованні сина не приймає, не спілкується, не приїздить, матеріально не допомагає.

Згідно з довідкою Миргородської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 5 Миргородської міської ради Полтавської області від 19 травня 2022 року

№ 01-12/18 ОСОБА_4 навчається у даному закладі з 01 вересня 2020 року до теперішнього часу.

Відповідно до характеристики виданої класним керівником ОСОБА_4 систематично відвідує заклад, зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний, уважний учень. Має добрий загальний розвиток. Багато читає, для навчання має все необхідне. Мати ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню сина, бере участь у батьківських зборах, цікавиться навчанням дитини. З татом ОСОБА_2 не знайомі.

Як вбачається з відповідей ФОП ОСОБА_14 від 24 травня 2022 року та від 14 червня 2023 року на адвокатський запит дитина ОСОБА_4 спостерігається лікарем-педіатром ОСОБА_14 з дворічного віку за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина вакцинована за віком, лабораторно обстежена. На диспансерному обліку не знаходиться. Із батьком дитини лікар не знайомий. Для проведення планових щеплень, лабораторного обстеження та з приводу захворювання на прийоми дитину приводить мама.

20 червня 2023 року виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду

У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій застосували положення статті 164 СК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, не взяли до уваги, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Встановивши фактичні обставини справи, суди неправильно розтлумачили поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшли помилкового висновку, що бездіяльність ОСОБА_3 при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_4, яка проживає разом з матір`ю. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що

«67. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

68. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

69. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

70. Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав.

71. Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та дітьми. Але при цьому мати не усувається від виховання та утримання своїх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.

72. З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення її батьківських прав, вказуючи, що не втратила інтересу до дітей, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі у їх житті.

73. Верховний Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дітей.

74. Апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.

75. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.

76. Та обставина, що ОСОБА_2 тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

77. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що позивач ОСОБА_1 при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.

78. ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Натомість позиція ОСОБА_2 при розгляді спору та прийняті нею заходи для пошуку можливостей для спілкування з дітьми, навіть подача апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про позбавлення її батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 переконливо свідчить про небайдужість та інтерес ОСОБА_2 до дітей, бажання брати активну участь у їх житті, а її тимчасова відсутність не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

79. Верховний Суд також зауважує, що висловлене дітьми у суді бажання проживати разом із дідом та бабою, саме по собі не свідчить про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення її батьківських прав.

80. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів […] Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22 зазначено, що «доводи касаційної скарги про ненадання відповідачем, який перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини».

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 позивач, крім іншого, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач з 17 грудня 2015 року залишив сім`ю та виїхав на проживання до Закарпатської області, а потім за кордон, де проживає і працює до цього часу. ОСОБА_4 із 2015 року не бачився з дитиною, не бере участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги, тобто він ухиляється від виконання батьківських обов`язків.. При цьому дитина знаходяться на її повному утриманні;

суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав, вказав, що вказані стороною позивача доводи не свідчать про необхідність застосування до відповідача крайнього заходу впливу, яким є позбавлення особи батьківських прав. Сторони проживають окремо, при цьому відповідач постійно знаходиться поза межами України. Між батьками існують неприязні відносини, що ними визнається в заявах по суті. Позивач разом з дитиною змінила своє постійне місце проживання. Доказів про обізнаність батька про нове місце проживання його дитини матеріали справи не містять. Ця обставина сама по собі ускладнює можливість батька виконувати свої батьківські обов`язки. Доказів погодження сторонами, в позасудовому порядку, сплати аліментів матеріали справи також не містять. Тобто, куди і в якому розмірі, відповідач, за доводами позивача, мав спрямовувати кошти на утримання його дитини, не видається зрозумілим. Питання про стягнення аліментів у судовому порядку не вирішувалося. Наразі батьком ініційовано перед органом опіки та піклування вирішення питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною. Тому, на переконання суду першої інстанції, відносини батька з дитиною можуть бути нормалізовані, позбавлення когось із батьків несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, тому такий захід має застосовуватися у виключних випадках. Разом з цим відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у житті сина, мати можливість спілкуватись з ним;

суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, зазначив, що виїхавши за кордон, відповідач свідомо обрав такі життєві умови, за яких його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків. При цьому такі життєві умови були обрані відповідачем після народження сина, тому, перебуваючи на значній відстані від нього (спочатку в Закарпатській області, а потім на території іншої держави), відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, в судовому засіданні, в присутності законного представника, було з`ясовано думку ОСОБА_5 щодо позбавлення його батька ОСОБА_2 батьківських прав. Дитина пояснила суду, що ОСОБА_2 не знає, він з ним ніколи не спілкувався та не бажає спілкуватися, вважає, що його потрібно позбавити батьківських прав відносно нього. У матеріалах справи відсутні докази того, що протягом тривалого розгляду даної справи в суді ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків змінилось. Крім того, будь-яких доказів наявності перешкод у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять. Факт звернення ОСОБА_2 у квітні 2023 року до органу опіки та піклування щодо визначення порядку спілкування з ОСОБА_5 , тобто майже через рік після пред`явлення даного позову, не свідчить про його реальний намір спілкуватися з сином, з огляду на те, що заявник перебуває за кордоном. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав;

проте апеляційний суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення вимог про позбавлення батьківських прав, вказував про бажання брати участь у житті сина, мати можливість спілкуватись з ним. Крім того, після пред`явлення позову в цій справі відповідач почав вживати заходів щодо створення умов для налагодження спілкування із сином. Тому висновок про те, що ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків не змінилось, є помилковим;

суд апеляційної інстанції, взявши до уваги висновок виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 20 червня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 , мотивував ним необхідність задоволення вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав. Проте суд не звернув уваги на те, що цей висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України) та є недостатньо обґрунтованим, адже складений без врахування всіх обставин справи, зокрема, на підставі пояснень матері ОСОБА_1 , без з`ясування причин не виконання відповідачем своїми батьківськими обов`язками та фактично суперечить інтересам дитини щодо можливості збереження сімейних зв`язків із батьком;

доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача, при цьому простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав;

отже, з урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки таке позбавлення не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, натомість суд апеляційної інстанції помилково скасував обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 про позбавлення відносно сина ОСОБА_4 , яке відповідає вимогам закону.

Щодо додаткової постанови апеляційного суду

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

З урахуванням того, що постанова Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року підлягає скасуванню, то додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2024 року теж слід скасувати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити; постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині та додаткову постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишити в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 984,80 грн.

З урахуванням задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав, судовий збір за подання касаційної скарги ОСОБА_2 у розмірі 1 984,80 грн підлягає стягненню із ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2024 року скасувати.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської областівід 03 серпня 2023 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 984,80 грн.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Полтавського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року в скасованій частині та додаткова постанова Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко