КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/19178/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2793/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Дячук І.М., Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шевчук А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова Ольга Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оболонська Мрія» про визнання недійсними договорів дарування, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою до ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 ,, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова О.І., ТОВ «Оболонська Мрія» у якій просила визнати недійсними договори дарування нерухомого майна - нежитлових приміщень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І., та стягнути понесені судові витрати (т. 1 а.с. 2-13).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 20 жовтня 2017 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого останні досягнули згоди щодо укладення в строк до 19 квітня 2018 року основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 750 000 доларів США.

Позивач вказувала, що нею на виконання попереднього договору купівлі-продажу загалом було сплачено ОСОБА_2 8 015 500,20 грн.

Хоча умовами попереднього договору від 20 жовтня 2017 року визначено строк укладення основного договору «не пізніше 19 квітня 2018 року», при цьому основний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 так і не було укладено.

Позивач зазначала, що напередодні укладення основного договору купівлі-продажу їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 не мав наміру укладати з нею основний договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, оскільки заздалегідь, а саме 19 жовтня 2016 року ним були укладені попередні договори купівлі-продажу цих же самих нежитлових приміщень з ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, у зв`язку з чим на ці приміщення було накладено обтяження, що унеможливлювало укладення основного договору з ОСОБА_1 .

Також, позивач посилалася на те, що в подальшому їй стало відомо про те, що лише 08 травня 2019 року ОСОБА_2 розірвано укладені з ОСОБА_3 попередні договори від 19 жовтня 2016 року та зняті обтяження з нежитлових приміщень під № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, вказані приміщення відразу подаровані ОСОБА_2 за договором дарування від 08 травня 2019 року своїй матері ОСОБА_3 .

Таким чином, основний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений не був, а тому зобов`язання за попереднім договором було припинено.

10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину.

За результатами розгляду справи рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 та визнано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень НОМЕР_3 і НОМЕР_4, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за №2193 недійсним. У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 098 079 грн. сплачених за договором, 1057 750 грн. збитків, 1000 грн. компенсації моральної шкоди, 17 350 грн. судового збору. В решті вимог позову відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишені без змін.

За твердженням ОСОБА_1 той факт, що ОСОБА_2 уклав 08 травня 2019 року договори дарування нежитлових приміщень № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , саме із своєю матір`ю, яка є близьким родичом, і саме після того, як він отримав кошти від ОСОБА_1 за попереднім договором, свідчить про те, що договори дарування не були спрямовані на настання обумовлених ними наслідків, а дарувальник відчужував майно виключно задля того, аби уникнути виконання свого зобов`язання перед ОСОБА_1 , що є підставою для визнання правочинів недійсними.

На думку позивача, із фактичних обставин вбачається, що договори дарування нежитлових приміщень № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають усім ознакам фраудаторного правочину та можуть кваліфікуватися як фіктивні, а отже підлягають визнанню судом недійсними (т. 1 а.с. 2-13).

07 червня 2023 року до суду надійшли пояснення від представника ОСОБА_2 - адвоката Голуба М.В., а яких останній заперечував проти задоволення позову у повному обсязі (т. 1 а.с. 182-187).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Разумова О.І., ТОВ «Оболонська Мрія» про визнання недійсними договорів дарування - відмовлено (т. 2 а.с. 50-57).

Не погодившись з рішенням районного суду, 04 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сухарко А.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 72-115, 132-150).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що не погоджується з оскаржуваним рішення суду, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки не відповідають обставинам справи, допущено неправильне застосування норм матеріального права. Судом першої інстанції без зазначення жодних мотивів було залишено поза увагою та не надано юридичної оцінки документам та відомостям, що містяться в матеріалах справи та які підтверджують обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 у справі.

Вказувала, що той факт, що ОСОБА_2 уклав договір дарування нежитлових приміщень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 саме зі своєю матір`ю, яка є близьким родичом і саме після того, як він отримав кошти від ОСОБА_1 за попереднім договором, свідчить про те, що договір дарування не був спрямований на настання обумовлених ним наслідків, а дарувальник відчужував майно виключно задля того, аби уникнути виконання свого зобов`язання перед ОСОБА_1 , що є підставою для визнання правочину недійсним.

У позивача є всі підстави вважати, що договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу у власність останньої нерухомого майна - нежитлових приміщень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Разумовою О.І. відповідає усім ознакам фраудаторного правочину та може кваліфікуватися як фіктивний, а отже підлягає визнанню судом недійсним. ОСОБА_2 достовірно знаючи, діючи заздалегідь вчинив всі дії, щоб позбутись майна, на яке може бути звернено стягнення (т. 2 а.с. 94-112, 132-150).

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 - адвокат Лазарєва О.В., адвокат Сухарко А.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Голуб М.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити. Представник третьої особи ТОВ «Оболонська Мрія» - адвокат Сич О.Ю. повідомив про відсутність додаткових пояснень.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Лазарєвої О.В., про що у справі є письмова розписка. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердила в суді її представник - адвокат Сухарко А.В. Представник ОСОБА_2 - адвокат Голуб М.В. не заперечував факт належного сповіщення ОСОБА_2 про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Представник третьої особи ТОВ «Оболонська Мрія» - адвокат Сич О.Ю. був сповіщений під розписку, подав клопотання в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення районного суду без змін з проханням розглянути справу за його відсутності (т. 2 а.с. 208-224, 227-235, 244-248 т. 3 а.с. 1-3, 58).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому в строк не пізніше 19 квітня 2018 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) (т. 1 а.с. 18-21).

Згідно з п.1.2 вказаного договору його предметом є:

- нежитлове приміщення, загальною площею 190,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00;

- нежитлове приміщення, загальною площею 181 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00.

Відповідно до п.п. 3.1, 4.1 договору ОСОБА_2 згоден продати, а ОСОБА_1 згодна купити зазначене в п.1.2 договору нерухоме майно за ціну в національній валюті - гривні, що становить еквівалент 750 000 доларів США, що розраховується за офіційним курсом НБУ, з яких в день підписання даного договору ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 324 995 грн., що еквівалентно 50 000 доларам США, а ОСОБА_2 підтвердив факт отримання цієї грошової суми від ОСОБА_1 .

У договорі визначено, що наступна оплата здійснюється в національній валюті гривня ОСОБА_1 згідно з графіком:

до 19 листопада 2017 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 грудня 2017 року - еквівалент 50 000 доларів США, за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 січня 2018 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 лютого 2018 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

19 березня 2018 року - еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів;

залишок грошових коштів в сумі 450 000 доларів США за курсом НБУ на день сплати грошових коштів повинен бути сплачений в будь-який час, але не пізніше до дня підписання сторонами основного договору.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше 12.00 год. 19 жовтня 2019 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу (основний договір) нежитлових приміщень під № НОМЕР_1 яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 5000000 грн., з яких в момент підписання цього договору ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_2 512 000 грн. в якості завдатку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2014. (т. 1 а.с. 22-24).

19 жовтня 2016 року приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. у зв`язку з посвідченням вказаного договору накладено заборону відчуження нежитлового приміщення під № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 25).

19 жовтня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше 12.00 год. 19 жовтня 2019 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу (основний договір) нежитлових приміщень під НОМЕР_4, за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 4500000 грн., з яких в момент підписання цього договору ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_2 512 000 грн. в якості завдатку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2012 (т. 1 а.с. 26-28).

19 жовтня 2016 року приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. у зв`язку з посвідченням вказаного договору накладено заборону відчуження нежитлових приміщень під НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 29).

08 травня 2019 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договори про розірвання попередніх договорів від 19 жовтня 2016 року зареєстрованих в реєстрі за № 2012 та № 2014 (т. 2 а.с. 30-33).

Цього ж дня 08 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори дарування нежитлового приміщення, за умовами яких ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність нерухоме майно (дарунок), яким є належне дарувальнику на праві приватної власності:

нежитлове приміщення, загальною площею 190,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00;

нежитлове приміщення, загальною площею 181 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 (т. 1 а.с. 34-41).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у справі № 756/10172/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., ОСОБА_3 , про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна недійним та застосування наслідків недійсності правочину - задоволено частково.

Визнано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , укладений 20.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2193 - недійсним.

У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 098 079 грн. 00 коп. сплачених за договором, 1 057 750 грн. 00 коп. збитків, 1 000 грн. 00 коп. компенсації моральної шкоди, 17 350 грн. 00 коп. судового збору, а всього 7 174 179 грн. 00 коп.В решті вимог позову відмовлено (т. 1 а.с. 42-48).

Постановою Київського апеляційного суду від 01червня 2021 року у справі № 756/10172/20 апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - Голуба М.В. - задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057750 грн. збитків та зазначення загальної суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 всього 7174179 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі 17350 грн. змінено, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 17350 грн. до 12181 грн. 60 коп. В решті рішення суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 9987 грн. 60 коп. (т. 1 а.с. 49-59).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 756/10172/20 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Голуба М.В. залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишено без змін.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що нежитлові приміщення, які зазначені в оспорюваних договорах з 21.05.2019 року належать на праві приватної власності ТОВ «Оболонська мрія» (43007120), відповідні обставини підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2019 року (т. 1 а.с. 188-189).

При цьому, 29.11.2019 року ТОВ «Оболонська мрія» здійснило заходи щодо об`єднання даних двох нежитлових приміщень в одну групу нежитлових приміщень НОМЕР_3, НОМЕР_2 загальною площею 401,8 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана група приміщень має реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, відповідні обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2019 року (т. 1 а.с. 190).

Тобто, з травня 2019 року відповідачі по даній справі не володіють спірними нежитловими приміщеннями, які були предметом договорів дарування, укладених 08.05.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім того, з 29.11.2019 року не існує й самих спірних нежитлових приміщень, які були предметом договорів дарування, як об`єктів нерухомого майна із попередніми характеристиками.

При цьому, про вказані обставини ОСОБА_1 була обізнана ще з 2019 року, щонайменше дана інформація їй відома з 06.11.2019 року, що підтверджується власноруч підписаною та поданою нею заявою про злочин до Слідчого управління Національної поліції в місті Києві (т. 1 а.с.191-194).

Проте, більш ніж через рік після укладання договорів дарування з ОСОБА_3 , а саме в вересні 2020 року ОСОБА_6 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про визнання попереднього говору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Ухвала про відкриття провадження у справі №756/10172/20 винесена 04.09.2020 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у справі № 756/10172/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., ОСОБА_3 , про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна недійним та застосування наслідків недійсності правочину - задоволено частково.

Визнано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , укладений 20.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2193 - недійсним.

У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 098 079 грн. 00 коп. сплачених за договором, 1 057 750 грн. 00 коп. збитків, 1 000 грн. 00 коп. компенсації моральної шкоди, 17 350 грн. 00 коп. судового збору, а всього 7 174 179 грн. 00 коп.В решті вимог позову відмовлено (т. 1 а.с. 42-48).

Постановою Київського апеляційного суду від 01червня 2021 року у справі № 756/10172/20 апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - Голуба М.В. - задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057750 грн. збитків та зазначення загальної суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 всього 7174179 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі 17350 грн. змінено, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 17350 грн. до 12181 грн. 60 коп. В решті рішення суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 9987 грн. 60 коп. (т. 1 а.с. 49-59).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 756/10172/20 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Голуба М.В. залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишено без змін.

Таким чином, набравшим законної сили рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року у справі № 756/10172/20, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, визнано недійсним попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , укладений 20.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2193 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені позивачкою за недійсним правочином грошові кошти.

При цьому, позовна заява не містить обґрунтувань, яким чином буде захищено та відновлено право позивача із вимогами про недійсність договорів дарування, укладених між відповідачами з огляду на належність нежитлових приміщень, що були предметами договорів дарування ТОВ «Оболонська мрія» та припинення існування вказаних об`єктів нерухомого майна із попередніми характеристиками у первісному вигляді на час розгляду справи.

Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 , як боржника, зобов`язання по сплаті грошових коштів ОСОБА_1 виникли з 01.06.2021 року, і в будь-якому разі не раніше 04.09.2020 року, а саме з часу звернення ОСОБА_1 з позовом та відкриття провадження у справі про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Враховуючи викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши докази у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 01 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова