Номер провадження: 22-ц/813/4371/25
Справа № 509/6222/23
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

18.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судової колегій судової палати з розгляду цивільних справ: Кострицького В.В., Назарової М.В., Лозко Ю.П., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року повністю задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Не погодившись з вказаним рішенням 11 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою до суду першої інстанції, через засоби пошти. Разом з апеляційною скаргою заявила клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на апеляційне оскарження, в обґрунтування якого зазначала, що в судовому засіданні 02.05.2025 року не приймала участі, повний текст оскаржуваного рішення від суду першої інстанції не отримувала, крім того зазначала, що через хворобливий стан здоров`я у червні-липні 2024 року не мала можливості вчасно звернутись з апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.02.2025 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Надалі на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про усунення недоліків.

В обґрунтування заяви про усунення недоліків ОСОБА_1 зазначала, що оскаржуване рішення порушує її права і законні інтереси, однак в її житті відбулись суттєві зміни пов`язані із сімейними обставинами та у зв`язку із військовими станом в Україні, тому вважала, що пропустила строк на оскарження рішення з поважних причин..

Ухвалою Одеського апеляційного суду 12 березня 2025 року визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року, зазначені у заяві наданій на виконання ухвали про залишення без руху, неповажними, апеляційну скаргу рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року, залишено без руху, запропоновано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, зазначені в тексті ухвали, протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Надалі на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 , про усунення недоліків, відповідно до якої остання просила поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити провадження у справі.

В обґрунтування вказаної заяви зазначала, що 02 травня 2024 року ОСОБА_1 розірвала договорі № від 06.02.2024 року, про надання правової допомоги адвокатом Дулдієром О.А..

Перевіривши апеляційну скаргу, клопотання про поновлення строку апеляційного провадження, рішення суду, суд приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

При цьому, в своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду (рішення у справі «Рябих проти Росії»). Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Європейський Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) від 03 квітня 2008 року).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, яке набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду та забезпечення принципу правової визначеності.

Поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

З матеріалів справи встановлено, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Дулдієр Олександр Анатолійович, який є авторизованими учасником підсистеми «Електронний суд».

06.02.2024 року адвокат Дулдієр О.А., звернувся до суду першої інстанції з заявою про вступ у справу №509/6222/23 в якості представника ОСОБА_3 , про що долучив ордер серії ВЕ №1110181 від 06.02.2024р., з представництвом в усіх судах України.

19.04.2024 року адвокат Дулдієр О.А. звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення (перенесення) розгляду справи призначеної до розгляду на 20 березня 2024 року, яке судом першої інстанції було відкладено на 02.05.2024 року.

30.04.2024 року адвокат Дулдієр О.А. звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення (перенесення) розгляду справи відкладене на 02.05.2024 року.

02.05.2024 року Овідіопольським районним судом Одеської області ухвалено оскаржуване рішення, в якому зазначено, що у відповідності ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату , час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Повний текст оскаржуваного рішення складено 10.05.2024 року, яке 13.05.2024 року направлено до електронної скриньки вказаної адвокатом Дулдієром О.А. (а.с.170).

Ухвалою Одеського апеляційного суду 12 березня 2025 року, якою визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року, зазначені у заяві наданій на виконання ухвали про залишення без руху, неповажними та було надано строк на усунення зазначених недоліків.

На виконання вищевказаної ухвали на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 , про усунення недоліків, відповідно до якої остання просила поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити провадження у справі.

В обґрунтування вказаної заяви зазначала, що 02 травня 2024 року ОСОБА_1 розірвала договорі № від 06.02.2024 року, про надання правової допомоги адвокатом Дулдієром О.А..

Судова колегія дослідивши заяву про усунення недоліків, доказів долучених до них зазначає наступне.

30.04.2024 року адвокат Дулдієр О.А. звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення (перенесення) розгляду справи відкладене на 02.05.2024 року.

02.05.2024 року Овідіопольським районним судом Одеської області ухвалено оскаржуване рішення, в якому зазначено, що у відповідності ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату , час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Апеляційний суд дослідивши матеріали справи зазначає, що ні ОСОБА_1 ні адвокатом Дулдієром О.А. на адресу Овідіопольського районного суду Одеської області не направлялось угоди від 02.05.2024 року про розірвання договору про надання правничої допомоги №3 від 06.02.2024.

Також судова колегія бере до уваги, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано 11 лютого 2025 року, та до апеляційної скарги не було надано зазначеної угоди від 02.05.2024 року.

Крім цього, після залишення апеляційної скарги ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.02.2025 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, на виправлення недоліків ОСОБА_1 такої угоди від 02.05.2024 року також не долучалось.

Інших належних обґрунтувань причин поважності пропущення строку на апеляційне оскарження на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Враховуючи вище викладене, судова колегія приходить до висновку, що долучення доказів у вигляді угоди від 02.05.2024 року про розірвання договору про надання правничої допомоги №3 від 06.02.2024 , яку не було долучено до матеріалів справи та не направлено сторонам у справі є таким, що суперечить вимогам належності та допустимості доказів.

Вищевикладені обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність оскаржуваного рішення, яке було ухвалено в судовому засіданні, про яке ОСОБА_1 та її представник Дулдієр О.А. були належним чином повідомлені, тобто сторона відповідача у справі будучи обізнаною про час, місце судового засідання, повинна була цікавитись про результати розгляду справи у встановлені ЦПК України строки, однак ОСОБА_1 на протязі значного періоду часу жодним чином не реалізовувала своє право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, у визначений вимогами ст. 354 ЦПК України строк, хоча мав таку можливість.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що договірні відносини ОСОБА_1 та адвоката Дулдієра О.А. було розірвано саме 02 травня 2024 року, що свідчить про обізнаність проголошеного оскаржуваного рішення, а не долучення до матеріалів справи вищевказаної угоди свідчить про зловживання сторони відповідача своїми процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається зазначати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані".

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та може призвести до порушення прав іншої сторони процесу. Зазначена конвенційна норма зобов`язує щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року, оскільки наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження по справі за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 травня 2024 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту її підписання.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко