Справа № 354/472/21
Провадження № 22-ц/4808/20/25
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Луганської В. М.,

секретар: Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2024 року, в складі судді Остап`юк М. В., ухвалене в м. Яремче Івано-Франківської області у справі за позовом Яремчанської міської ради Івано-Франківської області до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування наказу, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивач Яремчанська міська рада звернулась до суду із позовом до відповідачів Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (надалі ГУ Держгеокадастру) та ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування наказу, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка, площею 1,5 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована поза межами села Микуличин, підлягала обов`язковій передачі в комунальну власність Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Однак, в період проведення заходів з інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення для передачі в комунальну власність територіальних громад, остання передана ГУ Держгеокадастру у приватну власність ОСОБА_1 без дотримання процедури надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, а саме без погодження органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою. Вказане призвело до передачі у приватну власність земельної ділянки, що десятки років знаходиться у постійному користування мешканців місцевості та порушує право громади в особі Яремчанської міської ради реалізувати свої повноваження як законного власника землі.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 13 травня 2021 року, залишеною без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року, заяву Яремчанської міської ради Івано-Франківської області про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на оспорювану земельну ділянку, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 . Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, державним реєстраторам прав на нерухоме майно) здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки; заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії, спрямовані на зміну цільового призначення цієї земельної ділянки, її поділу чи об`єднання з іншими ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 28 вересня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 .

Рішенням Яремчанського міського суду від 06 березня 2024 року, частково задоволено позов Яремчанської міської ради. Визнано недійсним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 17 грудня 2020 року №9-2090/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність».

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :16:001:0066, цільове призначення: 01.03. Для ведення особистого селянського господарства, площею 1,5 га, номер запису про право власності: 40316827, дата та час державної реєстрації: 28.01.2021 23:49:17.

У задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області передати у комунальну власність Яремчанської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :16:001:0066 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ГУ Держгеокадастру посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині вимоги, яка стосується ГУ Держгеокадастру, а саме визнання недійсним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17 грудня 2020 року № 9-2090/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було досліджено питання про порушення прав, свобод та інтересів позивача зі сторони ГУ Держгеокадастру. Адже, єдиним власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 . Виходячи з цього Яремчанська міська рада є неналежною стороною по справі, і підстав для звернення за захистом своїх порушених прав вона не мала.

Крім того, судом необґрунтовано визнано недійсним та скасовано вищезгаданий наказ ГУ Держгеокадастру, оскільки такий наказ є законним та прийнятим за результатами розгляду клопотання заявника, у відповідності до вимог статтей 15-1, 116,118,121,122 ЗК України, а також інших нормативно-правових актів.

Також підлягають спростуванню твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні жителів села Микуличин та використовується для випасання великої рогатої худоби та овець, адже відповідно до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548 вона відноситься до земель запасу. До того, використання земельної ділянки для випасання великої рогатої худоби не визначено самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,тому твердження позивача про прийняття ГУ наказу всупереч чинному законодавству є безпідставним.

Що стосується вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, то така не підлягає задоволенню, адже ухвалення такого рішення допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, було подане апелянтом до ГУ Держеокадастру ще до передачі земель з державної форми власності у комунальну. При цьому твердження Яремчанськї міської ради про те, що спірна земельна ділянка перебуває в постійному користуванні жителів села більше 20 років, не підтверджується жодними доказами.

Відтак, наказ ГУ Держгеокадастру, яким апелянту надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, прийнято без будь-яких порушень у відповідності до вимог законодавства.

Щодо доводів позивача про те, що при наданні вищевказаного дозволу ГУ Держгеокадастру не зверталося за погодженням до Микуличинської сільської ради, то варто зазначити, що відсутність позиції ОМС не передбачене законодавством як самостійна підстава для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тому твердження позивача про прийняття ГУ Держгеокадастру наказу всупереч чинному законодавству є безпідставним.

Стосовно доводів позивача про те, що спірна земельна ділянка використовується жителями села Микуличин для випасання великої рогатої худоби та овець, то представник апелянта зазначає наступне, що відповідно до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548 вона відноситься до земель запасу. Окрім того, використання земельної ділянки для випасання великої рогатої худоби не визначено самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,тому твердження позивача про прийняття ГУ наказу про надання у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку всупереч чинному законодавству є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористались своїм право на подання відзиву на апеляційні скарги. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, в тому числі й через своїх представників, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ГУ Держгеокадастру Бабули Д. Я., який підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, пояснення представника Яремчанської міської ради Івано-Франківської області адвоката Захарчук Г. В., яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 1113 від 16 листопада 2020 року «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», Яремчанською міською радою Івано-Франківської області, як правонаступником Микуличинської сільської ради, 10 грудня 2020 року прийнято Рішення № 15-1/2020, яким ініційовано передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Яремчанської територіальної громади в межах території Микуличинської сільської ради (т.1 а.с. 11). Вказане рішення надіслано Головному управлінню Держгеокадастру в Івано-Франківській області.

При цьому доводи апеляційної скарги ГУ Держгеодкадастру щодо відсутності у Яремчанської міської ради підстав для звернення до суду є безпідставними, оскільки спірна земельна ділянка мала бути передана раді у комунальну власність, натомість управління незаконно передало її у власність відповідача ОСОБА_1

11 грудня 2020 року та 18 грудня 2020 року ГУ Держгеокадастру прийнято накази № 50-ОТГ та № 58-ОТГ, відповідно до яких Яремчанській міській раді Івано-Франківської області передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 797,8407 га та площею 88,7916 га, що розташовані за межами населених пунктів Яремчанської міської територіальної громади Надвірнянського району Івано-Франківської області, згідно з актами приймання-передачі (т.1 а.с. 61-70).

Наказом від 13 листопада 2020 року № 9-1720/15-20-СГ ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області надало дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,5 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Микуличин Яремчанської міської ради Надвірнянського району, з метою подальшої передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства; здійснено поділ земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення площею 19,5472 га (кадастровий номер :16:001:0025) відповідно до статті 56 Закону України «Про землеустрій».

З Державного реєстру речових прав вбачається, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку 28 січня 2021 року. Підставою для реєстрації права власності є наказ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 9-2090/15-20-СГ, виданий 17 грудня 2020 року.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У частинах першій, другій, третій статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (ч. 4 ст. 116 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

За змістом частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до частин восьмої та дев`ятої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (ч. 6 ст. 186-1 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Водночас згідно з вказаними нормами ЗК України, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять.

Важливо, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI (далі Закон № 5245-VI), який набрав чинності з 01 січня 2013 року, внесено зміни до ЗК України, зокрема до ст. 122, де розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності визначено відповідні управління Держземагентства.

З урахуванням змін до ЗК України, внесених Законом № 5245-VI, з 01 січня 2013 року ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області було розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Івано-Франківської області до моменту передачі цих земель об`єднанням територіальних громад.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин до 17 листопада 2020 року) Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 01 лютого 2018 року, необхідно було забезпечити:

- формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно зі статтею 117 ЗК України;

- передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліку земельних ділянок державної власності, права на які виставлені на земельні торги, у комунальну власність об`єднаних територіальних громад після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок;

- здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 160/4378/21 (адміністративне провадження № К/990/22914/22) викладено висновок про те, що «статтею 117 Конституції України, яка кореспондує статтю 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти постанови і розпорядження.

Частина третя вказаної статті Закону визначає, що акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України може видавати розпорядження для оформлення процесів управління в ході реалізації своїх владних повноважень, правового закріплення розпорядчо-виконавчих дій (процедури) підпорядкованих йому державних та інших органів.

У даному випадку Кабінетом Міністрів України з метою реалізації своїх повноважень у перехідний період щодо розпорядження землями державної власності було видане зазначене розпорядження від 31 січня 2018 року № 60-р, яке визначає компетенцію Держгеокадастру з питання, що пов`язане з передачею земель сільськогосподарського призначення з державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад.

Дія цього розпорядження розповсюджується на Держгеокадастр та на об`єднані територіальні громади, тобто на конкретно визначене коло суб`єктів, на які, в свою чергу, покладено обов`язок розпорядження землями державної та комунальної форми власності.

Тобто, фактично розпорядження № 60-р носить організаційно-розпорядчий характер й адресований визначеному колу осіб. Отже, здійснення Держгеокадастром розпорядження землями сільськогосподарського призначення під час їх передачі у власність має відбуватися за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Розпорядженням № 60-р передбачалася інвентаризація земель сільськогосподарського призначення державної власності на території України, а передача Держгеокадастром сільськогосподарських земель передбачалася виключно за погодженням з ОТГ. Отже, законодавець прийнятим нормативно-правовим актом продовжив курс на реалізацію повноцінної децентралізації з наданням ОТГ повноважень з розпорядження землями державної власності.

Фактично з моменту прийняття цього розпорядження землями комунальної власності ОТГ вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Це передусім стосується несформованих у Державному земельному кадастрі земельних ділянок. Що стосується сформованих земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, права державної власності на які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, переходять у комунальну власність ОТГ з моменту державної реєстрації такого права.

При цьому розпорядженням № 60-р фактично встановлено заборону для Держгеокадастру на розпорядження сільськогосподарськими землями без погодження з ОТГ (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»)».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі № 453/1375/21 (провадження № 61-14060св23), від 08 травня 2023 року у справі № 160/4378/21 (провадження № К/990/22914/22).

Таким чином, з моменту прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження від 31 січня 2018 року № 60-р ГУ Держгеокадастру у Івано-Франківській області могло передавати земельні ділянки у власність громадян виключно за погодженням з Микуличинською сільською радою, правонаступником якої є позивач (висновок Верховного Суду від 08 травня 2023 року в справі № 160/4378/21 (провадження № К/990/22914/22).

Представник ГУ Держгеокадастру в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що Микуличинська сільська рада, правонаступником якої є Яремчанська міська рада, не погоджувала передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Отже, суд першої інстанції обґрунтованого вважав, що оскільки сільська рада не надала відповідного погодження, то у Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області були відсутні підстави для надання дозволу на розробку проекту землеустрою та передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 . Відтак наказ ГУ Держгеокадастру про затвердження проекту землеустрою та передання у власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 є незаконним та підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи наведене, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

В. М. Луганська