КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року

справа № 757/5654/20-ц

провадження № 22-ц/824/1306/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН»

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року, постановлено під головуванням судді Вовк С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, скасування рішення державного реєстратора, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ВАКАНДА», ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус КМНО Юдін М. А., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати недійсним укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» (ідентифікаційний код 42014911, місцезнаходження: м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, 1, прим. 1028/3) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ваканда» (ідентифікаційний код 43065527, місцезнаходження: 08202, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Ірпінь, вул. Зої Алієвої, 74) Договір про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. 23.12.2019 та зареєстрований в реєстрі за № 3184, за іпотечним договором № 3628-90303/1212, посвідченим Греком А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.12.2012 та зареєстрованим в реєстрі за № 3534, стосовно квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 43.50, реєстраційний номер: 000;

- скасувати рішення державного реєстратора (реєстраційну дію) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» (ідентифікаційний код 43065527, місцезнаходження: 08202, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Ірпінь, вул. Зої Алієвої, 74) як іпотекодержателя стосовно квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 43.50, реєстраційний номер: 000.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 30.11.2020 наказом Міністерства юстиції України №4155/5 скарга позивача стосовно обставин реєстрації права власності на належну Позивачу квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ВАКАНДА» задоволена в повному обсязі, рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М.А. від 12.05.2020 №52203016 про реєстрацію права власності ТОВ «ВАКАНДА» на зазначену вище квартиру, скасоване.

Однак, не зважаючи на зазначений вище наказ Міністерства юстиції України №4155/5 від 30.11.2020, на підставі Оспорюваного договору, ТОВ «ВАКАНДА» наділено правами іпотекодержателя стосовно належної Позивачу квартири АДРЕСА_1 , що з урахуванням попередньої поведінки відповідача ТОВ «ВАКАНДА», беззаперечно порушує права позивача.

Договір про відступлення права вимоги №7 від 02.04.2019, укладений між AT «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «АРАГОН», є договором факторингу, за яким ТОВ «ФК «АРАГОН» виступає фактором, як фінансова установа.

Як вбачається із Комплексної інформаційної системи Національного банку України, яка включає в себе Державний реєстр фінансових установ, розміщеним за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/, відомості про ТОВ «ВАКАНДА», як фінансову установу, в Державному реєстрі фінансових установ, відсутні.

ТОВ «ВАКАНДА» не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а отже не може виступати фактором у правовідносинах з іншими особами, в тому числі з ТОВ «ФК «АРАГОН».

Шляхом укладення між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» договору про відступлення права вимоги до громадянина України ОСОБА_3 , за кредитним договором №1863pvi-03-07 від 29.03.2007 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, а також поручителів за вказаним кредитним договором, відбулася заміна ТОВ «ФК «АРАГОН», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на ТОВ «ВАКАНДА», яке не може надавати фінансові послуги.

Договір між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» про відступлення права вимоги до громадянина України ОСОБА_3 , за кредитним договором №1863pvi-03-07 від 29.03.2007, а також договір між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 23.12.2009, укладені із порушенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054, ч. 3 ст. 1079, ч. 2 ст. 1083 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку» та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а отже зазначені договори містять ознаки недійсності та не відповідають ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Договір між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» про відступлення права вимоги до громадянина України ОСОБА_3 , за кредитним договором №1863pvi-03-07 від 29.03.2007, а також договір між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 23.12.2009, підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

В подальшому у заяві про зміну предмета позову позивач зазначив, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також факти, що підтверджують ці обставини щодо укладення з порушенням та всупереч нормам чинного законодавства Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 3628-90303/1212 залишаються незмінними, а змінюється тільки предмет позову.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення права вимоги № 7 від 02.04.2019, укладений між АТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «АРАГОН», містить ознаки договору факторингу, за яким ТОФ «ФК «АРАГОН» виступає фактором, як фінансова установа. При цьому, виходячи із положень ч. 2 ст. 1083 ЦК України, наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін, а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з особою, яка не є фінансовою установою. Звертає увагу, що Державний реєстр фінансових установ не містить відомостей про ТОВ «ВАКАНДА», як фінансову установу. Таким чином, ТОВ «ВАКАНДА» не є фінансовою установою в розумінні ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а отже не могло виступати фактором у правовідносинах з іншими особами, в тому числі з ТОФ «ФК «АРАГОН», і укладати оскаржуваний апелянтом договір про відступлення права вимоги, який за своєю правовою природою є договором факторингу.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він не містить специфічних умов властивих виключно факторингу, які визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також умов про оплату будь яких коштів первісним кредитором новому кредитору, а відтак суд вважав, що даний договір за своє природою є оплатним договором про відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу.

Обставин, які б свідчили про недійсність договору судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.03.2007 між позивачем та AT «Банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір №1863pvi-03-07.

24.12.2012, на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю., позивач, набув у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,50 квадратних метри, житловою площею 29,20 квадратних метри (реєстраційний номер майна 38391754).

Того ж дня, 24.12.2012, на підставі зазначеного вище договору міни здійснено державну реєстрацію права власності позивача на зазначену вище квартиру.

27.12.2012, між позивачем та AT «Банк «Фінанси та кредит» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М.

За договором іпотеки від 27.12.2012 в іпотеку AT «Банк «Фінанси та кредит» передано належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

27.12.2012 здійснено державну реєстрацію іпотеки на зазначену вище квартиру.

02.04.2019 між AT «Банк «Фінанси та кредит», як старим кредитором, та ТОВ «ФК «АРАГОН», як новим кредитором, укладений договір про відступлення права вимоги №7.

Згідно умов цього договору про відступлення права вимоги №7 від 02.04.2019, AT «Банк «Фінанси та кредит» відступив ТОВ «ФК «АРАГОН», який в свою чергу набув, право вимоги AT «Банк «Фінанси та кредит» до позичальника, громадянина України ОСОБА_3 , за кредитним договором №1863pvi-03-07 від 29.03.2007 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, а також поручителів за вказаним кредитним договором.

Також, 02.04.2019 між AT «Банк «Фінанси та кредит», як первісним іпотекодержателем, та ТОВ «ФК «АРАГОН», як новим іпотекодержателем, в зв`язку із укладенням договору про відступлення права вимоги №7 від 02.04.2019, укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Цей договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М.

Відповідно до умов цього договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, AT «Банк «Фінанси та кредит» відступив та передав, а ТОВ «ФК «АРАГОН» прийняло та набуло усіх прав, належних AT «Банк «Фінанси та кредит» за договором іпотеки від 27.12.2012 стосовно належної позивачу квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, здійснено державну реєстрацію заміни іпотекодержателя з AT «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «ФК «АРАГОН» стосовно належної позивачу квартири АДРЕСА_1 .

Між ТОВ «ФК «АРАГОН», як старим кредитором, та ТОВ «ВАКАНДА», як новим кредитором, укладений договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, ТОВ «ФК «АРАГОН» відступив ТОВ «ВАКАНДА», який в свою чергу набув, право вимоги до громадянина України ОСОБА_3 , за кредитним договором №1863pvi-03-07 від 29.03.2007 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, а також поручителів за вказаним кредитним договором.

23.12.2019 між ТОВ «ФК «АРАГОН», як первісним іпотекодержателем, та ТОВ «ВАКАНДА», як новим іпотекодержателем, укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АРАГОН» відступило та передало, а ТОВ «ВАКАНДА» прийняло та набуло усіх прав, належних ТОВ «ФК «АРАГОН» за договором іпотеки від 27.12.2012 з урахуванням договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 стосовно належної позивачу квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, 27.12.2019, на підставі оспорюваного договору, здійснено державну реєстрацію заміни іпотекодержателя з ТОВ «ФК «АРАГОН» на ТОВ «ВАКАНДА» стосовно належної позивачу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

У ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Судом першої інстанції вірно взято до уваги висновок Великої Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) де зазначено такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Так, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

Якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

З матеріалів справи вбачається, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» та ТОВ «Ваканда» договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. 23.12.2019 та зареєстрований в реєстрі за № 3184, за іпотечним договором № 3628-90303/1212, є оплатним договором (п. 4), а тому до нього слід застосовувати загальні положення про купівлю-продажу закріплені у Главі 54 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з вказаного договору вбачається, що він не містить специфічних умов властивих виключно факторингу, які визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також умов про оплату будь-яких коштів первісним кредитором новому кредитору, а відтак суд обґрунтовано вважав про те, що даний договір за своєю правовою природою є оплатним договором про відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу.

На підставі викладеного доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують підстав для визнання недійсним оспорюваного договору колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді