КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/3680/22 Головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
Провадження № 22-ц/824/5031/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Тараса Володимировича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Тараса Володимировича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Артемчук Т.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного фактичного виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року у справі № 752/3680/22.

На обґрунтування подання приватний виконавець зазначив, що в його провадженні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 від 16 січня 2024 року з примусового виконання виконавчого листа № 752/3680/22, виданого 29 грудня 2023 року Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у загальному розмірі 880 346,30 грн.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2024 року, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи і майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, була направлена на адресу боржника, яка зазначена у виконавчому документі, рекомендованим листом, однак залишена останнім без належного реагування, а поштове відправлення повернулось за закінченням терміну зберігання.

В межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватним виконавцем вжито низку заходів щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, які не принесли бажаного результату. Боржник ухиляється від добровільного виконання покладених на нього зобов`язань та не вчиняє жодних дій спрямованих на повернення суми боргу.

Зокрема, боржником не подано декларацію про доходи та майно, не повідомлено про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, проігноровано вимоги і постанови приватного виконавця, що, на думку останнього, є достатньою підставою для встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, яке він неодноразово реалізовував після відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року в задоволенні подання приватного виконавець Артемчука Т.В. відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що подання виконавця не містить належних та достатніх доказів навмисного та свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, тобто відсутні умисні винні дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань, за умови об`єктивної спроможності виконувати зобов`язання, відсутності перешкод для цього. Крім того, суду були надані докази добровільного часткового виконання грошових зобов`язань боржником, що підтвердив стягувач у судовому засіданні, що у свою чергу дає підстави для висновку про відсутність факту ухилення боржника від виконання судового рішення. За наведених обставин суд вважав, що приватний виконавець не навів беззаперечних підстав для застосування щодо боржника обмеження у праві виїзду за межі України, яке не буде відповідати критеріям законності, пропорційності меті його застосування і переслідувати легітимну мету, що передбачено у статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, приватний виконавець Артемчук Т.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення подання щодо встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що ним наведено факти ухилення боржника від виконання рішення суду, на підтвердження чого надано копії матеріалів виконавчого провадження.

ОСОБА_1 не було виконано покладені на нього обов`язки, в тому числі щодо подання декларації про доходи та майно, не повідомлено місцезнаходження транспортного засобу (фактично здійснюється його приховування) та не надано актуальні відомості про кошти та майно, належні йому від інших осіб.

Боржник як директор та учасник багатьох товариств не виконує вимоги виконавця щодо надання інформації про вказані товариства, необхідної для проведення оцінки його частки в їх статутних капіталах, а також не здійснює виконання постанови виконавця від 16 серпня 2024 року про звернення стягнення на доходи боржника, які він отримує як директор ТОВ «Альфа Капітал Україна».

При цьому в ході розгляду подання судом встановлено, що боржником було здійснено на користь стягувача наступні виплати: 02 квітня 2024 року - 39 000,00 грн, 05 квітня 2024 року - 39 000,00 грн, 24 квітня 2024 року - 79 000,00 грн, 24 травня 2024 року - 40 000,00 грн, що разом становить 197 000,00 грн. З цього приводу приватний виконавець звертає увагу суду, що про зазначені перерахування йому не було відомо, оскільки ні боржник, ні стягувач про це його не повідомляли. На думку виконавця, такі перерахування коштів не тільки не спростовують факт ухилення боржника від виконання рішення суду, а й підкреслюють цей факт.

Останній платіж здійснено боржником 24 травня 2024 року, тобто за п`ять місяців до звернення виконавця до суду з поданням про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Після вказаної дати боржник рішення суду не виконував, так само і не виконував вимоги приватного виконавця, про що детально було зазначено у поданні з наданням відповідних доказів.

Факт здійснення боржником на користь стягувача платежів свідчить про можливість боржника виконувати рішення суду, однак представником боржника ні в судовому засіданні, ні безпосередньо виконавцю, не було повідомлено причини невиконання рішення суду в повному обсязі, про заходи, які вчиняються для його виконання, не надано пояснень щодо невиконання вимог виконавця.

Можливість виконання рішення суду також підтверджує наданий представником боржника контракт з іноземною юридичною особою, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримує щомісячну плату більше 1 700,00 євро.

Таким чином, судом першої інстанції взято до уваги надані представником боржника документи про часткову сплату заборгованості, однак не взято до уваги аргументи виконавця щодо невиконання боржником своїх обов`язків та вимог виконавця, які спрямовані на виконання рішення суду, що свідчить про те, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд допустив порушення норм частини четвертої статті 441 ЦПК України, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Стягувач та боржник правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, натомість представник ОСОБА_1 - адвоката Абакаров М.М. надіслав 29 квітня 2025 року на офіційну електронну пошту суду апеляційної інстанції письмові пояснення на апеляційну скаргу.

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої, восьмої статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система, яка відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 зазначено, що законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.

Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.

Проте, наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Отже, наразі адвокати, у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі, мають використовувати підсистему «Електронний суд».

Оскільки письмові пояснення на апеляційну скаргу подані представником боржника - адвокатом Абакаровим М.М. до суду апеляційної інстанції в електронному вигляді шляхом направлення на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду, а не шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» чи у письмовому вигляді через засоби поштового зв`язку, відповідно до вимог статті 183 ЦПК України такі письмові пояснення підлягають поверненню особі, яка їх подала, без розгляду.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги приватного виконавця та просив задовольнити її вимоги.

Приватний виконавець Артемчук Т.В. надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Боржник в судове засідання не з`явився і явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення заінтересованої особи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 29 грудня 2023 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 752/3680/22 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики у розмірі 835 904,00 грн, 3 % річних в сумі 35 726,30 грн та судового збору у розмірі 8 716,30 грн..

16 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Артемчуком Т.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією (штрих-код АТ «Укрпошта» 378).

16 січня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

17 січня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника

26 березня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника та про арешт майна боржника.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що приватним виконавцем вчинялись заходи, спрямовані на примусове виконання виконавчого листа № 752/3680/22 про стягнення боргу.

Також встановлено, що 02 квітня 2024 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 410210035.

05 квітня 2024 року боржник перерахував стягувачу грошові кошти у розмірі 39 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 410510029.

24 квітня 2024 року боржник перерахував стягувачу грошові кошти у розмірі 79 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 412410003.

24 травня 2024 року боржник перерахував стягувачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 412410051.

Відповідні грошові перекази на загальну суму 197 000,00 грн також були підтверджені стягувачем у судовому засіданні суду першої інстанції.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».

У пункті 5 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно із пунктом 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 81 ЦПК України).

Отже, за змістом вищенаведених правових норм, обов`язковою обставиною, яка підлягає встановленню судом першої інстанції, є факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань та доведення цього факту виконавцем в порядку, встановленому статтею 81 ЦПК України.

Перевіривши надані приватним виконавцем Артемчуком Т.В. докази, колегія суддів вважає, що в розпорядженні суду першої інстанції не було достатніх даних про ухилення ОСОБА_1 від виконання фінансових зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, оскільки на момент звернення з поданням факт такого ухилення боржника повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Слід врахувати, що статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути і перебувати за межами України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення ЄСПЛ за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення ЄСПЛ за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення ЄСПЛ від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем вказано лише про обов`язок боржника в добровільному порядку повернути суму боргу за договором позики відповідно до рішення суду та/або подати йому декларацію про доходи та майновий стан з метою виконання цього рішення за рахунок його майна, однак не визначено в чому саме полягає ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань виконавчим документом.

Долучені до подання письмові матеріали факту умисного ухилення ОСОБА_1 від погашення заборгованості не підтверджують, зокрема приватним виконавцем надано суду матеріали виконавчого провадження, при дослідженні яких не встановлено того, що боржник в будь-який спосіб отримував кореспонденцію від виконавця, у тому числі постанови про відкриття виконавчого провадження у відповідності до вимог частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», уникав виклику чи навмисно не виконував вимоги виконавця, приховував майно, змінив місце проживання чи роботи з метою ухилення від повернення грошових коштів.

Колегія суддів враховує, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», як то: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Судовим розглядом не встановлено, що ОСОБА_1 вчиняються дії, направленні на ухилення від виконання судового рішення, а з урахуванням того, що до подання приватного виконавця не надано відповідних доказів та не зазначено конкретного правового обґрунтування з посиланням на відповідні докази, які б свідчили про те, що боржник має намір виїхати за межі України з метою уникнення від сплати заборгованості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні подання.

Саме по собі невиконання боржником своїх зобов`язань протягом встановленого строку, про що вказує приватний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від сплати заборгованості, а як наслідок підставою для застосування санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що боржник, будучи директором та учасником різних товариств, не виконує вимоги виконавця щодо надання інформації про ці товариства і не здійснює виконання постанови виконавця про звернення стягнення на його заробітну плату, як директора ТОВ «Альфа Капітал Україна», не заслуговують на увагу, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять документального підтвердження, що такі вимоги доводилась до відома та ігнорувались ОСОБА_1 , який у спірних правовідносинах дія як приватна особа-боржник, а не як одноосібний член виконавчого органу (керівник), який представляє інтереси відповідної юридичної особи в силу закону, статуту, трудового договору (контракту).

При цьому суду були надані докази добровільного виконання боржником рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року у справі № 752/3680/22 поза межами виконавчого провадження № НОМЕР_1 на загальну суму 197 000,00 грн, що підтвердив сам стягувач під час розгляду подання приватного виконавця, а суд першої інстанції обґрунтовано розцінив такі дії боржника як намагання виконати покладенні на нього зобов`язання.

Приватним виконавцем не доведено, яким чином застосування до боржника такого заходу, як обмеження у праві виїзду за межі України, може позитивно вплинути на виконання судового рішення та допоможе йому стягнути з нього на користь стягувача присуджену суму боргу одним платежем. Крім того, виконавець не зазначав і не довів, що саме такий захід впливу буде ефективним для виконання судового рішення і не порушить право боржника на працю, свободу пересування, в тому числі вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приватний виконавець не надав достатньо доказів і не навів беззаперечних підстав для застосування щодо боржника обмеження у праві виїзду за межі України, яке у цьому випадку не буде відповідати критеріям законності, пропорційності меті його застосування і переслідувати легітимну мету, що передбачено у статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого приватним виконавцем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Тараса Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній