02.05.2025 Справа № 756/2605/25
Унікальний номер 756/2605/25
Номер провадження 2/756/2791/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Лисенко Д.О.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - Пристинської М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва», про визнання права користування житловим приміщенням,-

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 27 березня 1987 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_4 . В них народився син ОСОБА_5 . Після укладення шлюбу позивач разом з чоловіком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Квартира є неприватизованою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_4 .

Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією 03 лютого 2015 року видано витяг з розпорядження № 45, яким внесено зміни до договору найму квартири, змінено наймача квартири з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .

Син позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті сина позивач продовжує проживати в квартирі та самостійно сплачує за житлово-комунальні послуги.

В серпні 2024 р. позивач звернулась до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації для переведення на себе особового рахунку на квартиру та переукладення договору найму на що їй було відмовлено, через відсутність зареєстрованого місця проживання за даною адресою.

В подальшому позивач зверталась до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації зі заявою про реєстрацію місця проживання, їй також було відмовлено.

Посилаючись на ті обставини, що іншого житла позивач не має, з 1987 року постійно проживає в даному житловому приміщенні, просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу справ від 26 лютого 2025 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 03 березня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду на 27 березня 2025 року.

Від представника відповідача 21 березня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву.

Від представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» 26 березня 2025 року надійшли письмові пояснення, в яких просили вирішити питання в межах діючого законодавства.

Ухвалою суду від 27 березня 2025 року закрито підготовчий розгляд та призначено до справу до судового розгляду на 30 квітня 2025 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Долучив в судовому засіданні відповідь Оболонської РДА щодо звернення позивача про реєстрацію місця проживання.

В судовому засіданні представника відповідача покладався на розсуд суду. Пояснив, що через відсутність прізвища позивача в ордері провести її реєстрацію за місцем проживання можливо лише за рішенням суду.

Представник третьої особи ОСОБА_6 в судовому засіданні покладалась на розсуд суду.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_7 надала суду пояснення, що проживає в квартирі АДРЕСА_2 . З 1988 року знає позивача ОСОБА_3 , яка є сусідкою та увесь час проживала з родиною, а після смерті чоловіка та сина сама.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала суду пояснення, що проживає в квартирі АДРЕСА_3 з 1982 року. Спочатку були дружні стосунки з ОСОБА_4 в нього померла дружина та залишилася донька. Він був військовим, з 1986 року почала проживати ОСОБА_3 , в них народився син. Постійно святкували разом свята, дружили родинами. Після смерті чоловіка та сина ОСОБА_9 залишилася одна, сусіди її підтримували.

Суд, вислухавши позицію представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи

Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами.

Судом встановлено, що 28 грудня 1982 року Київською КЕЧ району видано ОСОБА_4 ордер № 2619 на квартири АДРЕСА_1 на родину з двох осіб: дружини ОСОБА_10 та доньки ОСОБА_11 (а.с.16,17).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

27 березня 1987 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.14).

У позивача та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.22).

Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією 03 лютого 2015 року видано витяг з розпорядження № 45, відповідно до якого, внесено зміни до договору найму квартири, змінено наймача з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 02 березня 2015 р. укладено договір 6367 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відносно квартири.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 звернулась до Оболонської районної в м. Києві державної зі заявою про реєстрацію місця проживання, проте 07 квітня 2025 року їй відмовлено у проведенні реєстрації місця проживання через те, що вона не є ані власником, ані наймачем.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 2007 року ОСОБА_3 набула у власність в порядку приватизації право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Де і мала зареєстроване місце проживання (а.с.38).

Згідно Акту про встановлення факту не проживання від 20 січня 2025 року. сусіди в будинку АДРЕСА_5 засвідчили, що ОСОБА_3 з 1988 року по теперішній час не проживає в квартирі АДРЕСА_6 в даному будинку. Даний акт засвідчений головою правління ЖБК «Суднобудівник-14» (а.с.41).

На підставі договору дарування від 17 лютого 2025 року ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_12 (а.с.42-44).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 21 лютого 2025 року ОСОБА_3 знялася з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.45).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Оцінюючи вимоги позивача, про визнання за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 суд виходить з наявності у позивача тривалих зв`язків з житловим приміщенням, в даній квартирі вона з 1988 року безперервно проживала, що доведено наданими у справі документами, а також поясненнями свідків. ОСОБА_3 правомірно вселилась у житло, як член родини наймача, постійно проживала, несла витрати з його утримання, проте після смерті чоловіка, а в подальшому сина, як наймачів, через відсутність реєстрації місця проживання за даною адресою не може бути наймачем.

Станом на час звернення до суду ОСОБА_3 не має у власності або користуванні іншого житла, окрім спірного, тому суд вважає, що право позивача на користування житловим приміщенням, яке перебуває у комунальній власності має бути захищено, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81,141, 263, 264, 265, 268, 279 280-282,, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2025 року.

Суддя І.С. Шролик