ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 404/2456/21

провадження № 61-1663св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Кропивницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду в складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Дуковського О. Л., Єгорової С. М. від 26 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Кропивницької міської ради, про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно їх спільної дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 жовтня 2010 року по 20 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 листопада 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_5 , але відповідач ухиляється від виконання рішення суду. До того ж відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, не спілкується з сином з часу їх розлучення. Позивачка стверджує, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_6 , яка змінила прізвище на ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особі - Орган опіки та піклування Кропивницької міської ради, задоволено. Суд позбавив ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем батьківських обов`язків, натомість відповідач не надав доказів, які б це спростували, що на думку суду, є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що докази, надані позивачкою на обґрунтування вимог заявленого позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не є достатніми для задоволення позовних вимог. Суд врахував, що відповідач не мав можливості спілкуватися з дитиною через особистісний конфлікт між сторонами через який впродовж 2017-2021 років кожен з них неодноразово звертався до органів поліції із заявами на неправомірну поведінку іншого. Відповідач заперечував вимоги позивачки та пояснював, що бажає виховувати дитину, зустрічатися з нею та доглядати, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своєю дитиною. На думку апеляційного суду такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року, у якій просить скасувати зазначену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/17, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 17 липня 2024 року у справі № 755/8647/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 404/2456/21 з Кіровського районного суду м. Кіровограда.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 02 жовтня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14 березня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 листопада 2017 року у справі № 404/2563/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 26 квітня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини, відмовлено повністю.

Відповідно до відповіді на запит від 10 листопада 2020 року за № 96233/11-33 Фортечного відділу державної виконавчої служби у м. Кропивницькому, згідно довідки розрахунку від 08 червня 2018 року заборгованість по аліментам станом на 01 червня 2018 року становить 31 870,46 грн.

Згідно з довідкою № 115 від 09 березня 2021 року ОСОБА_3 не отримала аліменти від ОСОБА_2 у період з 01 липня 2020 року по 09 березня 2021 року згідно з виконавчим листом № 404/2563/16-ц від 11 травня 2018 року.

Згідно з висновком Виконавчого комітету міської ради м. Кропивницького від 03 грудня 2018 року № 5922/49-05-24 позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є передчасним і безпідставним.

Відповідно до довідки Завалівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області від 10 березня 2021 року № 30, дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з матір`ю, перебуває на її утриманні.

Згідно з довідкою від 21 серпня 2018 року № 02-17/229/1, яка видана начальником служби у справах дітей Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області Л. Стиціора, станом на 21 серпня 2018 року від ОСОБА_2 заяв та звернень стосовно вирішення між батьками щодо визначення місця проживання дитини, участі батька у вихованні дитини, чи будь-яких інших питань, що стосуються дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надходило.

Відповідно до довідки Завалівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області від 17 березня 2021 року № 526 до відділу служби у справах дітей станом на 16 березня 2021 року від ОСОБА_2 заяв та звернень стосовно визначення порядку спілкування зі своїм сином, чи будь-яких інших питань, що стосуються дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надходило.

Згідно з довідкою КЗ «Заваллівський ліцей» Завалівської селищної ради від 04 березня 2021 року ОСОБА_2 за період з 01 вересня 2017 року по 04 березня 2021 року не виявляв інтересу до навчання і виховання дитини, до закладу не з`являвся, з учителями не спілкувався.

Дитина ОСОБА_4 з 2016 року займається в хореографічному колективі «Натхнення», з 2019 року навчається у Завалівській музичній школі. Мати забезпечує оплату за навчання, позашкільний розвиток дитини.

Відповідно до довідок Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_2 неодноразово звертався з повідомленнями на службу 102 щодо перешкоджання йому у спілкуванні з дитиною.

23 квітня 2021 року ОСОБА_3 зверталась до Кропивницького РУП ГУНП у Кіровоградській області із заявою про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП за невиконання ним свого обов`язку щодо виховання дитини. Відповідно до довідки про результати проведеної перевірки ОСОБА_2 не було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Згідно з висновком виконавчого комітету Кропивницької міської ради № 6415/49-05-24 від 03 грудня 2021 року орган опіки та піклування, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 24 листопада 2021 року, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2.Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша - третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі, що переглядається, ОСОБА_9 при зверненні до суду з цим позовом посилалася на те, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що, на її думку, є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги виходить з того, що суд при розгляді справ про позбавлення батьківських прав на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Установивши, що тимчасова обмежена участь батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні не пов`язана з винними та свідомими діями відповідача, спрямованими на фізичне дистанціювання та емоційне відсторонення від дитини, а обумовлена наявністю конфліктних відносин між сторонами та, як наслідок, перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Апеляційний суд також урахував, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина, який не може бути повною мірою реалізований унаслідок створенням матір`ю дитини перешкод у спілкуванні батька з дитиною, що підтверджується неодноразовими зверненнями відповідача до поліції.

Оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина. Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає якнайкращим інтересам дитини з огляду на необхідність забезпечення її права на спілкування та збереження зв`язків з обома батьками.

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Щодо посилань заявника на розгляд справи апеляційним судом у судовому засідання за відсутності стійкого з`єднання із останнім Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Права та обов`язки учасників справи визначені змістом статті 43 ЦПК України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою (частина перша статті 212 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка скористалася своїм правом, передбаченим частиною першою статті 212 ЦПК України, та звернулася до суду із клопотанням про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 грудня 2024 року клопотання ОСОБА_1 задоволено. Судове засідання з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 лютого 2024 року призначене на 11 год. 00 хв. 26 грудня 2024 року в апеляційному суді ухвалено проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції визначив час, дату та порядок проведення судового засідання на 26 грудня 2024 року у режимі відеоконференції.

Зі змісту протоколу судового засідання від 26 грудня 2024 року вбачається, що конференцію розпочато об 11:19:22. Крім того, з протоколу судового засідання вбачається, що позивачка неодноразово приєднувалася до відеоконференції. Оскільки одночасне здійснення відео-та звукозапису було неможливим з причин, за які суд не відповідав, апеляційний суд постановив ухвалу про неможливість проведення відеоконференції, а також розгляд справи за особистої відсутності позивачки. При цьому, представник позивачки - адвокат Пушкарьов Д. Є. у судовому засіданні 26 грудня 2024року був присутнім.

Відповідно до частини восьмою статті 212 ЦПК України використовувані судом і учасниками судового процесу технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення та звуку, а також інформаційну безпеку. Учасникам судового процесу має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового засідання, ставити запитання і отримувати відповіді, здійснювати інші процесуальні права та обов`язки.

Водночас, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції (частина п`ята статті 212 ЦПК України).

У пункті 46 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, визначено, що за наявності в суді технічної можливості учасник справи у порядку, встановленому процесуальним законом, може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів. Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що саме заявник самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі в судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак обов`язок забезпечити безперебійне інтернет-з`єднання та справність власних технічних засобів покладається на сторони. За таких обставин, право заявника на доступ до правосуддя не є порушеним. Заявник не довів, що під час проведення відеоконференції саме судом було втрачено технічну можливість забезпечення її проведення.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 26 червня 2024 року у справі № 359/10024/21 (провадження № 61-17168св23), від 11 вересня 2024 року у справі № 359/1538/21 (провадження № 61-4994св24).

Таким чином, доводи касаційної скарги у вказаній частині на увагу не заслуговують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування зазначеного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а зазначене оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 260, 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун