ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/435/25 Справа № 210/3314/22 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г.Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 210/3314/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 липня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 07 березня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 листопада 2018 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу сторони примирилися і 14 лютого 2019 року знов зареєстрували шлюб.

Під час перебування у шлюбі, а саме 08 квітня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу сторони набули у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,7 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу власницею вказаного нерухомого майна є позивач.

Позивач вказує, що після укладеного повторно шлюбу сторони разом проживали нетривалий час та фактично з 2020 року не ведуть спільного господарства, разом не проживають, у них не має спільного бюджету.

На підставі наведенного вище позивач просила суд, визнати нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,7 кв.м спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з рівними частками по1/2 частині кожному.

Припинити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної (часткової) власності на вказане нежитлове приміщення та у вказаному нежитловому приміщенні виділити в натурі та визнати: за ОСОБА_2 право власності на приміщення 1-1 загальною площею 21,1 кв.м та приміщення 1-2 загальною площею 1,5 кв.м., всього загальною площею 22,6 кв.м в нежитловому приміщенні розташованому за адресою АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_1 право власності право власності на приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, всього загальною площею 20,1 кв.м в нежитловому приміщенні розташованому за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в розмірі 23 918,62 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року позов задоволено частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя нежитлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 : визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення 1-1 загальною площею 21,1 кв.м та приміщення 1-2 загальною площею 1,5 кв.м., всього загальною площею 22,6 кв.м в нежитловому приміщенні розташованому за адресою АДРЕСА_1 , що складає 1/2 частину нежитлового приміщення вартістю 432 448,62 грн.; визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, всього загальною площею 20,1 кв.м в нежитловому приміщенні розташованому за адресою АДРЕСА_1 , що складає 1/2 частину нежитлового приміщення вартістю 384 611,38 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відступ від ідеальної 1/2 частки нерухомого майна в розмірі 23 918 грн 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 грн 40 коп та витрати на проведення експертизи в розмірі 8 000 грн.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду посилаючись на те, що судом першої інстанції прийнято рішення без належного вивчення матеріалів справи, без належної оцінки кожного доказу, та без врахування того, що ОСОБА_2 не використовує приміщення надалі під кав`ярню і не може використовувати. Тому що кав`ярнею займалася позивач у справі, приймала людей на роботу; давала рекламу, робила поставки і всюди на документах був підпис позивача. На позивача був оформлений договір на кофемашину та кведи на торгівлю розливних напоїв і продуктів харчування.

Апелянт наполягає на тому що приміщення за адресою - АДРЕСА_1 область закрите, там ніхто не працює оскільки перед виїздом за межі України позивач припинила ФОП, звільнила людей і поїхала за кордон.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Мачихіна Ю.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29 листопада 2018 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області розірваний (том 1 а.с. 9-10).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.12).

14 лютого 2019 року сторони повторно уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (том 1 а.с. 8).

Під час перебування у шлюбі, а саме 08 квітня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 561 (а.с.14-15), позивач набула у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,7 кв.м., що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 162626539 від 08 квітня 2019 року (а.с. 16).

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ вказаного майна подружжя в якому просила суд визнати нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,7 кв.м спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з рівними частками по1/2 частині кожному.

Припинити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної (часткової) власності на вказане нежитлове приміщення та у вказаному нежитловому приміщенні виділити в натурі та визнати: за ОСОБА_2 право власності на приміщення 1-1 загальною площею 21,1 кв.м та приміщення 1-2 загальною площею 1,5 кв.м., всього загальною площею 22,6 кв.м в нежитловому приміщенні розташованому за адресою АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_1 право власності право власності на приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, всього загальною площею 20,1 кв.м в нежитловому приміщенні розташованому за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в розмірі 23 918,62 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Відповідні правовідносини мають таке правове регулювання.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 648/3137/15-ц).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією ВП ВС, висловленою у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що спільним майном подружжя, яке заявлено до поділу являється нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,7 кв.м.

Таким чиним, враховуючи вищевикладене суд вважає, що нежитлове приміщення розташованне за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , яка підлягає поділу між ними.

Згідно висновку експерта № 35/22 за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 09 грудня 2022 року, складеного судовим експертом Ткаленко О.М., ринкова вартість нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час проведення експертизи складає 817 060 грн. Встановлено, що існує технічна можливість розділу в частках 1/2 та 1/2 зазначеного нежитлового приміщення з дотриманням вимог нормативних актів у галузі будівництва з незначним відступом від ідеальних часток.

Варіант № 1 розподілу в частках 1/2 та 1/2 за існуючим плануванням нежитлового приміщення: виділяється в користування 1-го співвласника 1/2 частки: приміщення 1-1 загальною площею 21,1 кв.м та приміщення 1-2 загальною площею 1,5 кв.м., всього загальною площею 22,6 кв.м, вартістю 432448,62 грн.; виділяється в користування 2-го співвласника 1/2 частки: на приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, всього загальною площею 20,1 кв.м, вартістю 384 611,38 грн. (том 1 а.с. 44-58).

Зазначена оцінка спільного майна, як його склад та вріанти поділу, при апеляційному перегляді справи під сумнів сторонами не ставиться.

Разом з тим, погоджуючись з висновком експерта щодо вартості спірного майна та способом його поділу, відповідач не погоджується з вимогами позивача щодо визнання за нею права власності на приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, всього загальною площею 20,1 кв.м в спірному нежитловому приміщенні, яке він використовував та використовує в теперішній час у своїй діяльності як кав`ярню, в той час як відповідач припинила свою підприємницьку діяльність та виїхала за кордон.

Як встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 в теперішній час є фізичною особою підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3 від 22 січня 2008 року (том 1 а.с. 111) та здійснює свою підприємницьку діяльність, в тому числі і таким видом економічної діяльності як торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03 жовтня 2022 року (том 2 а.с.112). В той же час, позивач ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність у 2022 році та виїхала за кордон, де проживає до теперішнього часу, що підтверджено позивачем та не оспорено відповідачем.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18 (провадження № 61-15186св19).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Суд першої інстанції вважав доведеним ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 використовує в своїй підприємницькій діяльності приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, оскільки, як слідує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 в теперішній час є фізичною особою підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3 від 22 січня 2008 року (том 1 а.с. 111) та здійснює свою підприємницьку діяльність, в тому числі і таким видом економічної діяльності як торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03 жовтня 2022 року (том 2 а.с.112). В той час, як позивач ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність у 2022 році та виїхала за кордон, де проживає до теперішнього часу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2022 року по справі № 757/64512/16-ц, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ сумісної спільної власності саме тоді, коли подружжя не домовилися про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна. Якщо одна з сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 провадження № 14-182цс21).

На підставі наведенного вище суд першої інстанції правильно вважав, що законним та справедливим є поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на приміщення 1-1 загальною площею 21,1 кв.м та приміщення 1-2 загальною площею 1,5 кв.м., всього загальною площею 22,6 кв.м в зазначеному нежитловому приміщенні, що складає 1/2 частину нежитлового приміщення вартістю 432 448,62 грн, а за ОСОБА_2 права власності на приміщення 2-1 загальною площею 15,6 кв.м, приміщення 2-2 загальною площею 3,7 кв.м, приміщення 2-3 загальною площею 0,8 кв.м, всього загальною площею 20,1 кв.м в зазначеному нежитловому приміщенні, що складає 1/2 частину нежитлового приміщення вартістю 384 611,38 грн. Також, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за відступ від ідеальної 1/2 частки нерухомого майна в розмірі 23 918, 62 грн.

Доводи апеляійної скарги про те, що судом першої інстанції прийнято рішення без належного вивчення матеріалів справи, без належної оцінки кожного доказу, та без врахування того, що ОСОБА_2 не використовує приміщення надалі під кав`ярню і не може використовувати, тому що кав`ярнею займалася позивач у справі, приймала людей на роботу; давала рекламу, робила поставки і всюди на документах був підпис позивача та на позивача був оформлений договір на кофемашину та кведи на торгівлю розливних напоїв і продуктів харчування не підтверджені належними та допустимими доказами, навпаки підтверджено, що ОСОБА_2 в теперішній час є фізичною особою підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3 від 22 січня 2008 року (том 1 а.с. 111) та здійснює свою підприємницьку діяльність, в тому числі і таким видом економічної діяльності як торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03 жовтня 2022 року.

Також не підтверджені належними та допустимими доказами доводи апеляційної скарги позивача про те, що приміщення за адресою - АДРЕСА_1 область закрите, там ніхто не працює оскільки перед виїздом за межі України позивач припинила ФОП, звільнила людей і поїхала за кордон.

Отже, доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: