29.04.2025 Єдиний унікальний номер 205/83/25
Номер провадження 2/205/380/25
29 квітня 2025 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра
у складі: головуючого судді Грони Д. С.,
за участю секретаря судового засідання Матківської В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
02 січня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яланської Ю. П. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 30.08.2008 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 598, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .
Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалось та 09.06.2023 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 205/4225/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Прізвище позивача після розірвання шлюбу - « ОСОБА_3 ».
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2025, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Грону Д. С.
Ухвалою судді від 07.01.2025 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відповідач жодного разу у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав.
07.03.2025 на електронну адресу суду надійшла заява від відповідача, в якій він вказав, що обізнаний про наявність позовної заяви до нього, просив розглядати справу без його участі. Пояснень по суті спору не надав.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2025 закрито підготовче провадження у справі.
29.04.2025 від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява, в якій вона просила суд розглядати справу без участі позивача та її представника, на позові наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася за невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, проте до суду не прибув, відзиву на позов не надав, тому суд за наявності письмової згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши подані сторонами докази, повно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи доходить такого.
Судом встановлено, що сторони з 30.08.2008 перебували у шлюбі, який було зареєстровано Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 598, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .
09.06.2023 рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 205/4225/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Прізвище позивача після розірвання шлюбу - « ОСОБА_3 »..
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості оціночна вартість квартири станом на 06.11.2024 складає 946 181,33 грн.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7, 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Саттею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 статті 364 Цивільного кодексу України.
Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 статті 71 Кодексу).
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст.372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).
Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Суд зауважує, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.
Суд бере до уваги, що відповідно до п. 2.5. Договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2008 купівля нерухомого майна проводиться зі згоди дружини - ОСОБА_1 . Також в цьому пункті договору вказано таке: «Вищезазначене нерухоме майно буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбавається «Покупцем» під час перебування у зареєстрованому шлюбі за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя».
Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.
Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.
За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги позивача про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за нею права на 1/2 частину знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд доходить висновку, що з відповідача за основним позовом на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 461,81 грн.
Керуючись ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,6 кв.м, реєстраційний номер майна 23875082.
Визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,6 кв.м, реєстраційний номер майна 23875082.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 9 461 грн 81 коп (дев`ять тисяч чотириста шістдесят одна гривня вісімдесят одна копійка).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .
Суддя Денис ГРОНА