Справа № 459/1702/23 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/3441/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2024 року в складі судді Веремчука О.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Сокальської міської ради Львівської області, про усунення перешкод в користуванні землями загального користування та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У травні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Сокальської міської ради Львівської області, про усунення перешкод у користуванні землями загального користування та забов`язання вчинити певні дії.

Вимоги обґрунтовує тим, що є власницею житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, посвідчений 05 вересня 2008 року, приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Бойчук Н.І. за реєстровим №4990. Також, є власницею земельної ділянки площею 0,1350 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території Сокальської міської ТГ Львівської області.

На підставі рішення XXXIV сесії VII скликання №494 Стенятинської сільскої ради від 12 жовтня 2020 року «про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельною ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку» позивачкою замовлено та виготовлено проект землеустрою, щодо відведення належної земельної ділянки позивачці. Зазначеній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: :08:001:0020.

Її змельна ділянка межує із земельною ділянкою кадастровий номер: :08:001:0021, яка належить ОСОБА_2 . Відповідачка разом з чоловіком вздовж своєї земельної ділянки встановили паркан, який обмежує їй доступ для виїзду до сілької центральної дороги, що призвело до того, що позивачка не має виходу до центральної дороги. Для того, щоб вийти до головної дороги доводиться обходити збудовані на її ділянці споруди та проходити вздовж двох земельних ділянок.

Звертає увагу, що погодження меж земельних ділянок не є погодженням зведення паркану. Зверталася із скаргами на зазначені обставини до Сокальської міської ради, однак відповідне питання не було вирішено.

При цьому, Сокальська міська рада не надала документів, які б підтверджували відповідність та дотримання правил ДБН «Планування і забудова територій», тому вважає, що відповідні критерії відповідачкою не дотримані, що зумовило звернення до суду з позовом. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2024 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,1350 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території Сокальської міської ТГ Львівської області, кадастровий номер :08:001:0020, шляхом надання ОСОБА_1 доступу для виїзду до центральної дороги.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 16 серпня 2024 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сокальського районного суду від 17.05.2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Сокальська міська рада про усунення перешкод в користуванні землями загального користування та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , з таким не погоджується, оскільки суд неправильно та неповно дослідив докази і встановив обставини, що мають значення для справи, зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Покликаючись на положення Конституції України, Цивільного кодексу України, зазначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертає увагу, що володіє земельною ділянкою на підставі договору дарування земельної ділянки та житлового будинку від 24.10.2022, при цьому, про безпідставність вимог ОСОБА_1 останній повідомлено Сокальською міською радою листами від 07.11.2022 та 24.03.2023.

Наведене свідчить про те, що районний суд припустився неповного з`ясування обставин справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить скасувати заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок, зокрема, паркан має відповідати вимогам, які до нього ставляться законодавством, його висота, відповідно до п. 6.7 ДБН Б.2.2-5 «Благоустрій територій», має бути висотою не більше ніж 2 метри на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 метри на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій, в окремих населених пунктах, може бути встановлено меншу висоту порівняно з ДБН, а також додаткові вимоги до встановлення паркану.

Проаналізувавши матеріали справи, місцевий суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 0,1350 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території Сокальської міської ТГ Львівської області, кадастровий номер :08:001:0020, шляхом надання ОСОБА_1 доступу для виїзду до центральної дороги необхідно задовольнити.

Враховуючи спірні правовідносини, матеріали справи, дослідженні судом докази судова колегія не може погодитися з такими висновками районного суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями від 05 вересня 2008 року, позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.10.2008 (а.с. 30-31, 34).

Згідно із копією Витягу з рішення XXXIV сесії VII скликання №494 Стенятинської сільскої ради від 12 жовтня 2020 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельною ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку», ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення технічної документаціх із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд в АДРЕСА_1 , із подальшою передачею її у власність. Площа земельної ділянки 0,1350 га (а.с. 25).

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про виготовлення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки, а також технічна документація землеустрою, погодження меж землекористування, схеми межових знаків, а також Акт здачі-прийняття виконаних робіт згідно договору № 235 від 25.05.2021 (а.с. 21-24, 38, 42, 44-50).

Згідно із копією Витягу з Державного земельного кадастру, земельній ділянці позивачки ОСОБА_1 , площею 0,1350 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :08:001:0020 (а.с. 26-27).

В свою чергу, земельна ділянка кадастровий номер: :08:001:0021, яка належала ОСОБА_3 , а на даний час належить відповідачці ОСОБА_2 , є суміжною земельною ділянкою.

Таким чином, сторони у справі є сусідами, суміжними землевласниками та проживають на одній вулиці у с. Стенятин.

У матеріалах справи наявні відповіді Сокальської міської ради на звернення ОСОБА_1 щодо користування суміжними із відповідачкою земельними ділянками та усунення перешкод у користуванні проїздом до житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Так, у відповідь на заяву позивачки від 26.10.2022 Сокальська міська рада повідомила, що земельна ділянка на АДРЕСА_3 , площею 0,1350 га, кадастровий номер :08:001:0021, передана у приватну власність ОСОБА_2 , згідно технічної документації та Акту встановлення меж земельної ділянки, який погоджувався та підписаний ОСОБА_1 , спірний заїзд входить до земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с. 51).

Згідно із відповіддю від 14.04.2023 на скаргу ОСОБА_1 щодо встановлення паркану та створення їй перешкоди власниками сусідньої земельної ділянки, останній повторно повідомлено, що проїзд з вулиці Центральна, яким вона раніше користувалася, входить до земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0021, яка є у власності ОСОБА_2 , тому підстави для повторного створення комісії та обстеження земельних ділянок, відсутні (а.с. 52).

Звертаючись із позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 фактично свої доводи зводить до того, що погоджувала лише межі земельної ділянки, яка на даний час належить відповідачці, а не зведення паркану, при цьому, на даний час для того, щоб вийти до головної дороги, їй доводиться проходити вздовж двох земельних ділянок та обходити збудовані споруди, що призводить до труднощів, її звернення до органу місцевого самоврядування результатів не дали, тому просить усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, шляхом надання доступу для виїзду до центральної дороги.

Колегія суддів виходить з того, що стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість фактично мати (утримувати) в себе певне майно.

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно.

Так, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном.

В свою чергу, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 52).

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права та судової практики дає підстави для чіткого висновку про те, що судовому захисту підлягають лише порушені права власників, зокрема земельних ділянок.

Іншими словами позивач має довести суду факт своєї правомочності щодо відповідного об`єкта спірних правовідносин та наявність перешкод, як то невизнання, оспорення чи порушення відповідних суб`єктивних прав зі сторони відповідача.

Відповідно до п. «г» та п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Зокрема, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

При цьому, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (п. а ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Враховуючи наведене, для висновку про можливість передачі землі у приватну власність необхідно фактично з`ясувати наявність у складі такої земельної ділянки проходу або проїзду, яка має статус землі загального користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

В свою чергу, згідно із ч. 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Крім цього, відповідно до ст. 16 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів територій, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно із ч. 1 ст. 19 вказаного Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 19 Закону детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху.

Як вже зазначалося, постійна комісія виконавчого комітету Сокальської міської ради з питань регулювання земельних відносин, обстежувала земельні ділянки сторін у справі та констатувала те, що відповідачці ОСОБА_2 належить земельна ділянка кадастровий номер :08:001:0021, при цьому, проїзд з вулиці Центральна, яким раніше користувалася позивачка ОСОБА_1 входить до цієї земельної ділянки, межі якої погоджувалися та підписані останньою, тому повторно комісію для обстеження земельних ділянок, не скликали.

Суд першої інстанції не досліджував, як Генеральний план села Стенятин, детальний план території чи іншу документацію із формування спірних земельних ділянок, які б дали підстави для висновку, що у власності відповідачки ОСОБА_2 перебуває частина земельної ділянки, яка є землею загального користування, чим порушено права позивачки користуватися такою ділянкою.

Враховуючи наведене, у справі відсутні докази, що відповідачка ОСОБА_2 чинить будь які перешкоди ОСОБА_1 у реалізації її прав на земельну ділянку чи порушує її правила добросусідства.

Встановлені комісією та іншими наявними у справі доказами, обставини, жодним чином не спростовані зі сторони позивачки.

Таким чином, задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідачку ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,1350 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території Сокальської міської ТГ Львівської області, кадастровий номер :08:001:0020, шляхом надання ОСОБА_1 доступу для виїзду до центральної дороги, яка як встановлено, не є землею загального користування, а належитьОСОБА_2 , оскільки входить до земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0021, свідчитиме про обмеження власне прав відповідачки, як власника, задля надання додаткових можливостей для позивачки, які за даних правовідносин є необґрунтованими.

Крім цього, позивачка не надала суду доказів оскарження та скасування відповідних правовстановлюючих документів ОСОБА_2 на земельну ділянку, у тому числі з підстав оформлення прав на загальний проїзд, як стверджує позивачка.

Враховуючи наведні вище норми закону та встановлені судом обставини, колегія суддів не може погодитися з висновком місцевого суду про те, що відповідачка по справі чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивачки, відтак позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, тому не можуть бути задоволені.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із ст. 96 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (п. е ч. 1 цієї статті).

Зміст добросусідства визначений у статті 103 ЗК України та полягає в тому, що сусіди повинні обирати такі способи використання земельних ділянок, при яких власники суміжних ділянок зазнають найменше незручностей.

Стаття 106 ЗК України визначає обов`язки щодо визначення спільних меж.

Так, спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Межові знаки на водних об`єктах не встановлюються. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. У разі якщо межі земельних ділянок у натурі (на місцевості) збігаються з природними чи штучними лінійними спорудами, рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, рослинними смугами, шляхами, стежками, рівчаками, стінами, шляховими спорудами, парканами, огорожею, фасадами будівель, іншими лінійними спорудами, рубежами тощо) та раніше встановленими межами сформованих земельних ділянок, межові знаки можуть не встановлюватися. Місцезнаходження межових знаків у разі їх визначення або встановлення відображається у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок.

За наявності беззаперечних доказів про те, що земельна ділянка відповідачки є огородженою, має паркан, поряд з цим, будь яких доказів того, що при встановленні таких не враховані інтереси позивачки, тобто порушень правил добросусідства відповідачкою, матеріали справи на містять.

Більше того, правова оцінка встановлення межових знаків чи огорожі відповідачкою не є предметом даного судового провадження.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 у заявленій формі не доведені останньою відповідними способами доказування, тому підстави для їх задоволення, відсутні.

Що стосується доводів позову про те, що Сокальська міська рада на подані ОСОБА_1 скарги лише повідомила про належність земельної ділянки відповідаці та не вирішила питання ОСОБА_1 по суті, то такі на увагу не заслуговують, оскільки дії чи бездіяльність Сокальської міської ради, у тому числі пов`язані із розглядом відповідних звернень, можуть бути оскаржені у відповідному порядку, при цьому такі не є предметом даного судового провадження.

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги та погоджується з тим, що районний припустився неповного з`ясування обставин, що призвело до неправильного вирішення справи та має наслідком скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання судових витрат.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 травня 2024 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Сокальської міської ради Львівської області, про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,1350 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території Сокальської міської ТГ Львівської області, кадастровий номер :08:001:0020, шляхом надання ОСОБА_1 доступу для виїзду до центральної дороги відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк