ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 361/2996/21

провадження № 61-1396св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Маржина (Гамзатова) Аліна Анатоліївна, державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Любов Любомирівна, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року у складі судді Василишина В. О.та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Маржина (Гамзатова) А. А., державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л. Л., ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним.

Позов мотивований тим, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А., зареєстрований у реєстрі за № 1786, за яким продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити відповідно до вимог цього договору належну продавцю на праві власності земельну ділянку, що розташована в адміністративних межах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :03:003:0198.

Відчужувана земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640 від 12 червня 2009 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12 від 12 червня 2009 року Управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області.

Разом з укладенням договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року ОСОБА_2 передав їй оригінал правовстановлюючого документу на відчужувану земельну ділянку серії ЯЗ № 299640 від 12 червня 2009 року, на якому приватний нотаріус Гамзатова А. А. зробила запис про посвідчення договору купівлі-продажу. Вчинений правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів.

З метою підготовки вказаної земельної ділянки до продажу вона отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, з якої стало відомо, що спірна земельна ділянка відчужена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 .

Вважає, що договір купівлі-продажу від 05 січня 2018 року є недійсним, оскільки суперечить закону, моральним засадам суспільства, порушує захищені конституційні принципи непорушності права власності, вчинений особою, яка не є власником цього майна.

Позивач просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2 га, розташованої в адміністративних межах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер: :03:003:0198, укладений між ОСОБА_2 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 і покупцем ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л. Л., зареєстрований у реєстрі за № 3-1;

скасувати запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індекс номер: 39114651 від 05 січня 2018 року, внесеним Падучак-Коваль Л. Л. запис про реєстрацію права власності, Броварська районна державна нотаріальна контора, Броварський районний нотаріальний округ Київська область.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 3-1.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39114651 від 05 січня 2018 року державного нотаріуса Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л. Л. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Стягнено на користь ОСОБА_1 судовий збір: з ОСОБА_2 у розмірі - 302,67 грн; з ОСОБА_3 в розмірі - 302,67 грн; з ОСОБА_4 в розмірі - 302,67 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що:

відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникає за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності;

позивач у встановленому законом порядку набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року. Вказаний правочин між сторонами є дійсним, посвідчений нотаріально, своєчасно, тобто у день посвідчення, зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що відповідало чинному на той законодавству і порядку реєстрації правочинів. Відповідач станом на 05 січня 2018 року не був власником нерухомого майна, а тому не мав права вчиняти будь-які дії щодо розпорядження ним. Таким чином, порушення вимог закону відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює недійсність правочину купівлі-продажу від 05 січня 2018 року;

стосовно вимоги про скасування рішення державного щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 , то суд першої інстанції вказав, що спір між сторонами виник з цивільно-правових відносин, пов`язаних з позовною вимогою про визнання правочину недійсним. Загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Тому для реального захисту та відновлення порушених прав позивача слід скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки спірний договір не створив жодних юридичних наслідків.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У січні 2024 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди судові повістки-повідомлення направляли ОСОБА_2 за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 . Жодну з судових повісток-повідомлень він не отримав. У матеріалах справи відсутні визначені процесуальним законом, докази належного повідомлення ОСОБА_2 як відповідача про призначений розгляд справи апеляційним судом на 22 листопада 2023 року.

У січні 2024 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

суди помилково застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. Сама лише реєстрація договору купівлі-продажу, здійснена 01 червня 2012 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів не підтверджувала виникнення права власності на земельну ділянку, а лише містила інформацію про правочин, оскільки на час укладення цього договору (01 червня 2012 року) був чинний ЗК України, Закон України «Про Державний земельний кадастр» які, зокрема, були спрямовані на забезпечення визнання та захист державою речових прав на нерухомість та передбачали здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку. Норма статті 125 ЗК України, в якій зазначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а не реєстрації правочину є незмінною, починаючи з 05 вересня 2009 року, на відміну від частини четвертої статті 334 ЦК України, на яку посилається Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. Правовий висновок Великої Палати не регулює питання момента набуття права власності саме на земельну ділянку;

суди залишили поза увагою, що позивач у цій справі обрала неналежний спосіб захисту. Спір виник у зв`язку з тим, що спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, відчужене особою, яка на момент відчуження не була та не могла бути його володільцем та власником, оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором купівлі-продажу в червні 2012 року. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для застосування такого способу захисту немає потреби в оскарженні договору купівлі-продажу земельної ділянки. В іншому випадку позивач може вдатися до такого способу захисту, як відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2024 року ОСОБА_1 за підписом представника ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що в касаційній скарзі ОСОБА_3 не зазначав такої підстави для оскарження рішення судів, як суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а лише як підставу касаційного оскарження вказав пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Правочин 2012 року між сторонами посвідчений нотаріально, в день його посвідчення нотаріусом, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що відповідало чинному на той час законодавству і порядку реєстрації правочинів. Відтак, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі[1]продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. ОСОБА_3 не враховано, що державна реєстрація речових прав повинна була проводитись відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року. Верховний Суд у своїй постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме визначено момент набуття права власності на нерухоме майно (земельну ділянку) до 01 січня 2013 року. Щодо обставин касаційної скарги, які стосуються способу захисту, вказує, що наведені ОСОБА_3 постанови суду касаційної інстанції ніяким чином не вказують на подібність правовідносин щодо спору у цій справі. Також звертає увагу на той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконали вимоги суду першої інстанції та не надали докази того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року був оплатний і сторони виконали свої обов`язки. Також, Броварським РУП ГУНП в Київській області за наслідками укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000380 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України. В рамках досудового розслідування при допиті ОСОБА_4 (особа яка діяла в інтересах ОСОБА_2 ) було встановлено, що кошти за договором від 05 січня 2018 року сторона не отримувала, а акт на право власності на земельну ділянку, на підставі якого відбулось укладання договору від 05 січня 2018 року, в неї був відсутній.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 за підписом представника ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що ОСОБА_2 не виконані вказівки суду касаційної інстанції, зазначені в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху. Проте, суд касаційної інстанції відкрив касаційне провадження. В томі 3 на а. с. 23 міститься відмітка про те, що скаржник відмовився від прийняття листа від Київського апеляційного суду. Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 було відомо про судове провадження справи в суді першої та апеляційної інстанції і останній не сумлінно користувався наданими йому процесуальними правами. Касаційна скарга ОСОБА_2 зареєстрована судом касаційної інстанції 25 січня 2024 року, а відповідно до відомостей трекінгу «Укрпошта» суд касаційної інстанції отримав листа з касаційною скаргою 31 січня 2024 року, тобто після проведення реєстрації касаційної скарги. Враховуючи дату укладення договору (червень 2012 року), зміни в законодавстві у вказаний період, що стосувались питань здійснення реєстрації правочинів і речових прав, з аналізу дії законодавства в часі, слід зробити висновок, що станом на день укладення договору між позивачем і ОСОБА_2 існував порядок посвідчення і державної реєстрації, за яким обов`язковим було внесення до Державного реєстру відомостей про вчинений правочин (в Державний реєстр правочинів), і такий порядок існував до 1 січня 2012 року, у подальшому згідно внесених змін - до 1 січня 2013 року, а з 1 січня 2013 року стало обов`язковим внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності і виключено положення щодо реєстру правочинів. З огляду на викладене така позиція щодо моменту набуття права власності узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 червня 2021 року у справа № 334/3161/17.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року. Відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року. Відкрито касаційне провадження. У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 , яка подана ОСОБА_7 , про ознайомлення з матеріалами справи повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 квітня 2024 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_2 містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 квітня 2024 року зазначено, що касаційна скарга ОСОБА_3 містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 та якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А., зареєстрований у реєстрі № 1786.

Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів від 01 червня 2012 року внесений запис № 11400296 про правочин (номер правочину: 5033563) купівлі-продажу від 01 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А., зареєстрований у реєстрі № 1786, відчужувач: ОСОБА_2 , набувач: ОСОБА_1 , предмет правочину: земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована в адміністративних межах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :03:003:0198.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до вимог цього договору належну продавцю на праві власності земельну ділянку, що розташована в адміністративних межах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Пунктом 2 договору передбачено, що вказана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12 від 12 червня 2009 року управлінням земресурсів у Броварському районі.

Після посвідчення правочину купівлі-продажу приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А. 01 грудня 2012 року проставлено відмітку на оригіналі державного акта серії ЯЗ № 269640 про посвідчення договору купівлі-продажу, зареєстрованого за № 1786, та перехід на цій підставі права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 .

Відповідно до належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А. А., номер у реєстрі нотаріальних дій: 1786, а також матеріалів, що стосуються його нотаріального посвідчення, витребуваних з Київського обласного державного нотаріального архіву за клопотанням сторони відповідача, у матеріалах архівної справи щодо посвідчення вказаного договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року міститься копія державного акта серії ЯЗ № 269640 з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 , висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки, витяг з поземельної книги Державного реєстру земель, висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки, довідка про кількісні та якісні характеристики земельної ділянки, нотаріально посвідчена згода другого з подружжя на укладення договору ОСОБА_8 , нотаріально посвідчена заява про згоду ОСОБА_9 на купівлю його дружиною земельної ділянки, заява ОСОБА_1 про отримання державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12 від 12 червня 2009 року управлінням земресурсів у Броварському районі з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку, яка є предметом договору, довіреність ОСОБА_10 з правом передоручення від імені ОСОБА_2 , якою уповноважено ОСОБА_5 на представлення інтересів ОСОБА_2 , копії паспортних даних учасників правочину, а також Витяги з відповідних реєстрів.

05 січня 2018 року між ОСОБА_2 від імені якого за довіреністю, посвідченою Тетіївською районною державною нотаріальною конторою 01 грудня 2017 року за № 1-1712 діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л., зареєстрований у реєстрі № 3-1.

Відповідно до пункту 1 договору продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, площею 2,0000 га, кадастровий номер: :03:003:0198, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Погребської сільської ради Броварського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, яка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640, виданого на підставі розпорядження Броварської райдержадміністрації від 13 травня 2009 року № 688, Броварською райдержадміністрацією 12 червня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12.

Пунктом 3 вказаного договору передбачено, що уповноважена особа, ОСОБА_4 , гарантує, що згадана земельна ділянка до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не заставлена, в оренді, під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, постійним чи строковим сервітутом не обтяжена.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 квітня 2020 року № 206025173, 05 січня 2018 року державним реєстратором Падучак-Коваль Л. Л. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер: 3-1, виданого 05 січня 2018 року, видавник Броварська районна державна нотаріальна контора, внесено запис про право власності: 24303429 щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :03:003:0198, площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, підстава внесення запис: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39114651 від 05 січня 2018 року, Падучак-Коваль Л. Л., Броварська районна державна нотаріальна контора, Броварський районний нотаріальний округ, форма власності: приватна, частка: 1/1, власники: ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог до ОСОБА_4 .

У статті 237 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 (провадження № 61-17178сво23) вказано, що: «заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, ОСОБА_1 зазначила відповідачем не лише покупця - ОСОБА_2 , а й ОСОБА_3 , яка діяла на підставі виданої позивачем довіреності. За таким складом відповідачів суд задовольнив вказану позовну вимогу. Верховний Суд з цим не погоджується. Видача довіреності є одностороннім правочином. ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання недійсним одностороннього правочину - видачу довіреності. Отже, у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору, належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (ОСОБА_2 ) а не представник ( ОСОБА_3 ). До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17, провадження № 61-329св19. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а тому у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 має бути відмовлено саме з цієї правової підстави».

У справі, що переглядається:

предметом судового розгляду є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в адміністративних межах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, укладеного між ОСОБА_2 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 , і покупцем ОСОБА_3 ;

суди не врахували, що: видача довіреності є одностороннім правочином; ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання недійсним одностороннього правочину - видачу довіреності; у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 , і покупцем ОСОБА_3 ,належними відповідачами є сторони оспорюваного договору ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), а не представник ( ОСОБА_4 );

пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Тому оскаржені судові рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_4 слід скасувати, у задоволенні позову до ОСОБА_4 - відмовити.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), на яку є посилання в касаційній скарзі ОСОБА_3 , зазначено, що:

«56. Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, відчужене особою, яка на момент відчуження 24 листопада 2016 року не була та не могла бути його володільцем та власником, - ОСОБА_5 , оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором купівлі-продажу в листопаді 2011 року.

57. Водночас задоволення цієї вимоги, заявленої позивачем, не приведе до поновлення майнових прав позивача. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежні способи захисту своїх порушених прав. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

59. Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21, пункт 8.46), від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127)).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову вказала, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А., зареєстрований у реєстрі за № 1786. Разом із укладенням договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року ОСОБА_2 передав їй оригінал правовстановлюючого документу на відчужувану земельну ділянку серії ЯЗ № 299640 від 12 червня 2009 року, на якому приватним нотаріусом Гамзатовою А. А. зроблено запис про посвідчення договору купівлі-продажу. Вчинений правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів. Проте, при підготовці вказаної земельної ділянки до продажу вона дізналася, що спірна земельна ділянка відчужена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 . Позивач вважала, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 05 січня 2018 року є недійсним, оскільки він вчинений особою, яка не є власником цього майна. Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та скасувати запис про реєстрацію права власності;

суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, позов задовольнив, вказавши, що позивач у встановленому законом порядку набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року. Вказаний правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що відповідало чинному на той законодавству і порядку реєстрації правочинів. Відповідач станом на 05 січня 2018 року не був власником нерухомого майна, а тому не мав права вчиняти будь-які дії щодо розпорядження ним. Таким чином, порушення вимог закону відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює недійсність правочину купівлі-продажу від 05 січня 2018 року;

суди не врахували, що:

якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України;

позивачем вимога про витребування спірної земельної ділянки не заявлялась.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування запису про реєстрацію права власності не можуть бути задоволені з мотивів, викладених у цій постанові.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про неповідомлення йогоапеляційним судом пророзгляд справи на 22 листопада 2023 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи міститься конверт з поштовим повідомлення (судова повістка на ім`я ОСОБА_2 про виклик в судове засідання на 22 листопада 2023 року), який повернувся до апеляційного суду з відміткою Укрпошти від 09 листопада 2023 року про невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 3, а. с. 41,42), що відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки та, відповідно, свідчить про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2270 гривень.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У пункті 7 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги сплачено 2 725 грн (ставка судового збору складала 2 724 грн), за подання касаційної скарги 3 622 грн.

ОСОБА_2 за подання касаційної скарги сплатив 3 622 грн.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена, касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково (у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено), з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в загальному розмірі 6 346 грн. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 3 622 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Маржина (Гамзатова) Аліна Анатоліївна, державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Любов Любомирівна, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування запису про реєстрацію права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 622 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6 346 гривень.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко