КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7111/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Зуєвич Л.Л. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , збільшити розмір аліментів, який стягується з ОСОБА_1 на підставі судового наказу Яворівського районного суду Львівської області у справі № 944/5102/19 від 28 травня 2020 року на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з частини до 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання заяви.

Позов обґрунтовувала тим, що сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син жодного разу не бачив, не спілкувався, не зустрічався та не отримував піклування зі сторони батька з чотиримісячного віку, тобто на момент подачі цього позову вже більш ніж 4,5 роки, що є прямим доказом того, що батько ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та жодним чином не приймає участі в житті сина. Вихованням неповнолітнього сина ОСОБА_4 займається лише мати ОСОБА_3 , яка піклується про здоров`я і розвиток дитини, відвідує медичні заклади та оплачує послуги лікарів за власний рахунок, відвідує та оплачує заняття з англійської мови, здійснює купівлю дитячих речей, водить дитину у школу танцю, дитячий садок, розвиваючі гуртки.

ОСОБА_1 жодним чином не проявляв та не проявляє інтерес до життя та розвитку дитини, не приймає участі в його вихованні, крім того, погрожує та здійснює тиск на матір сина, вимагаючи її відмовитись від стягнення аліментів до досягнення дитиною 18-річного віку, надати нотаріально засвідчену довідку про нібито сплачені аліменти в повному обсязі за весь період до 18-річчя ОСОБА_4 , повернути йому кошти заборгованості по аліментах, які вже були стягнуті виконавчою службою на користь дитини. Зауважувала, що аліменти не були сплачені на добровільних засадах, а лише внаслідок застосування до відповідача обмежень, які виконавець здійснив внаслідок виникнення заборгованості у виконавчому провадженні. Також у відповідача була наявна заборгованість щодо сплати аліментів у розмірі 83502,02 грн., яка була погашена, але наразі відповідач вимагає, щоб позивач повернула всю суму сплачених аліментів в обмін на те, що відповідач надасть нотаріально засвідчену згоду щодо позбавлення останнього батьківських прав.

Відповідач жодного разу до винесення постанови державним виконавцем в добровільному порядку не сплатив кошти позивачу на утримання сина, жодного разу не виходив на зв`язок, не цікавився життям сина, не привітав його з днем народження, в батька немає жодних умінь та навичок по вихованню та створенню умов для повноцінного розвитку сина.

Крім того, ОСОБА_1 притягувався до кримінальної відповідальності вироком від 11 листопада 2013 року, яким він був визнаний у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 353 КК України, з призначенням покарання у вигляді позбавлення та обмеження волі. Також у рапорті Солом`янського УП ГУНП в м. Києві від 03 червня 2023 року зазначено, що ОСОБА_1 погрожує позивачу, через те, що заявниця ініціювала стягнення аліментів та позбавляє його батьківських прав.

Щодо збільшення розміру аліментів, пояснювала, що відповідач перебуває на військовій службі у в/ч № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , його матеріальне становище покращилось в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 отримує грошове забезпечення як військовослужбовець, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання сина в більшому розмірі, ніж визначено попереднім рішенням суду.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року позов в частині вимог про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав задоволено, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1073,60 грн. судового збору.

В частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, за усною заявою представника позивача в судовому засіданні, зробленою 24 жовтня 2024 року.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року про позбавлення батьківських прав, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що сторони ніколи не перебували у шлюбі, проте ОСОБА_1 визнав дитину.

Вказував, що сторона позивача заявляла в судовому засіданні, що отримавши судовий наказ, свідомо не подавала його на виконання для створення штучної заборгованості у батька дитини, щоб в подальшому мати можливість зазначити це як підставу для позбавлення батьківських прав.

Заслухавши в судовому засіданні свідка (матір позивача та бабу дитини), суд першої інстанції міг дійти висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо дитини є спільним бажанням позивача та її матері. Будучи допитаною в судовому засіданні, свідок не заперечувала, а навіть сама зазначала, що ОСОБА_1 приїздив в 2024 році у військовій формі на її адресу у Вінницькій області та намагався розшукати дитину, що записали камери відеоспостереження та підтвердили її сусіди.

Крім того, щоб усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною, які створювала йому ОСОБА_3 , ОСОБА_1 був змушений звертатись за захистом своїх прав до суду для усунення таких перешкод.

Зауважував, що відсутність заборгованості у відповідача зі сплати аліментів на момент звернення позивача ОСОБА_3 до суду із зазначеним позовом додатково свідчить про матеріальне забезпечення зі сторони батька дитини.

Вказував, що твердження сторони позивача, що батько не виявляв бажання приймати участь у житті дитини до моменту звернення її до суду не заслуговують на увагу, адже з 2022 року ОСОБА_1 є військовослужбовцем та весь час проводив на лінії фронту на сході, а тому з об`єктивних причин не міг приїжджати до дитини та проводити спільно час.

Наголошував, що Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації надала висновок з урахуванням доводів лише матері дитини, адже не мала можливості поспілкуватися із батьком, який проходить службу у лавах ЗСУ та не міг прибути на засідання органу опіки та піклування, щоб надати свої пояснення.

Посилався на безпідставність тверджень сторони позивача про систематичні погрози з боку відповідача, адже в матеріалах справи відсутні докази притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за цим фактом.

Суд дійшов хибних висновків, що позивач надала суду належні та допустимі докази ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вважав, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належну оцінку, що ОСОБА_1 захищав свої батьківські права щодо спілкування з дитиною в Солом`янському районному суді м. Києва і копія рішення знаходиться в матеріалах справи.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказувала, що всі надані нею докази відповідають вимогам ст. 76 - 80 ЦПК України, а зі сторони відповідача не було надано жодного доказу, в судових засіданнях був присутній лише представник відповідача. Як вбачається з листів військової частини, на момент розгляду справи відповідач не був військовослужбовцем та не перебував у військовій частині, а тим більше на лінії фронту, більше того, відповідач не скористався навіть правом відзиву та не надав доказів щодо спроб встановлення контактів з дитиною, відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною не спростував, не з`являвся в судові засідання та на засідання комісії Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації. Відсутність відповідача, в свою чергу, пояснював тим, що нібито останній є військовослужбовцем, що спростовується листом військової частини та витягами з наказів. Також матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавиться життям сина, морально та матеріально підтримує його, бере участь у фізичному, культурному та духовному розвитку, бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин.

Вказувала, що формальна наявність рішення суду, яким визначено способи участі відповідача у спілкуванні та вихованні сина, без наявності будь-яких доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій на його фактичну реалізацію не свідчить про зацікавленість відповідача у спілкуванні з дитиною.

Надавала власні пояснення щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнання дитини батьком, який не перебував з нею у шлюбі, щодо нібито створення штучної заборгованості відповідача, щодо показань свідка ОСОБА_5 , яка повідомила, що відповідач жодного разу не вітав дитину зі святами, днем народження, ніколи не робив жодних подарунків дитині, фактично дитиною не цікавився, за вирішення будь-яких питань, пов`язаних з дитиною (реєстрація, надання дозволу на виїзд за кордон) вимагав грошові кошти, шантажує позивача дитиною, відсутній в житті дитини.

Щодо нібито створення перешкод у спілкуванні з дитиною, пояснювала, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року в справі № 760/12905/23 частково задоволено позов ОСОБА_1 , визначивши спосіб участі у спілкуванні та вихованні дитини шляхом встановлення зустрічей з дитиною за певним графіком. Проте на сьогоднішній день батько жодного разу не виявив наміру побачитись з дитиною, чим суперечить своїм же позовним вимогам та порушує судове рішення. Тому реальною метою позову ОСОБА_1 та звернення до суду було спричинення тиску, шантажу та погрози, щоб ОСОБА_3 відмовилась від аліментів та надала ОСОБА_1 нотаріально посвідчену заяву про нібито отримання коштів на утримання дитини до 18 років.

Щодо нібито відсутності заборгованості, пояснювала, що відповідач здійснював оплату тільки коли борг досягав критичного розміру, що тягнуло за собою внесення до реєстру боржників та обмеження певних прав, на сьогоднішній день у відповідача знову утворився борг з причини несплати аліментів більш ніж за 8 місяців.

Щодо нібито перебування відповідача на військовій службі, зауважувала, що 14 листопада 2023 року ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину, і за повідомленням заступника командира військової частини, станом на сьогоднішній день відповідач в частині не з`являвся, відомостей про нього або його місцеперебування немає, тож твердження апеляційної скарги про неможливість проведення час спільно з дитиною в зв`язку з проходженням військової служби є неправдивими.

Вказувала, що дійсно зверталася до органів поліції для захисту себе і дитини від неправомірних дій відповідача.

Підкреслювала, що апеляційна скарга є неправдивою, безпідставною, такою, що вводить суд в оману та ґрунтується виключно на припущеннях апелянта, без врахування всіх встановлених обставин у даній справі, які доводяться належними і допустимими доказами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 19 т. 1).

Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 вересня 2023 року № 534 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 159 т. 1).

Судовим наказом Яворівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2019 року в справі № 944/5102/19 за заявою ОСОБА_3 стягнуто щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідно віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання заяви 08 жовтня 2019 року (а. с. 20 т. 1).

Постановою державного виконавця Яворівського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_5 з примусового виконання судового наказу Яворівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2019 року в справі № 944/5102/19 про стягнення аліментів (а. с. 21 т. 1).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах у ВП № НОМЕР_5 від 07 червня 2023 року, за період з 08 жовтня 2019 року по квітень 2023 року боржником ОСОБА_1 сплачено в січні 2022 року 80354,25 грн., заборгованість із сплати аліментів становить 67503,38 грн. (а. с. 22 - 23 т. 1).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах у ВП № НОМЕР_5 від 21 червня 2024 року, за період з 08 жовтня 2019 року по травень 2024 року боржником ОСОБА_1 сплачено аліменти в розмірі 204336,20 грн., заборгованість із сплати аліментів становить 9502,47 грн. (а. с. 214 - 215 т. 1).

Постановою державного виконавця Яворівського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19 липня 2023 року у ВП № НОМЕР_5 накладено штраф на боржника ОСОБА_1 в зв`язку з виникненням заборгованості по сплаті аліментів на суму 83502,02 грн., яка сукупно перевищує розмір відповідних платежів за один рік (а. с. 25 т. 1).

Згідно роздрукованої інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо ВП № НОМЕР_5, постановами державного виконавця від 26 липня 2021 року до боржника ОСОБА_1 застосовувалися тимчасові обмеження у правах, передбачені ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», які скасовано постановами від 05 січня 2022 року (а. с. 81 - 85 т. 1).

22 листопада 2018 року ОСОБА_3 уклала з ТОВ «АТ.Амеда» договір про надання послуг комплексної медичної програми (Педіатричне спостереження дитини) (а. с. 48 - 56 т. 1).

Згідно довідок ФОП ОСОБА_7 від 10 липня 2023 року, 20 червня 2024 року, ОСОБА_4 , 2018 року народження, відвідує заняття англійської мови згідно договору № 15 з 05 квітня 2023 року по сьогоднішній день, дитину за домовленістю приводить на зайняття та забирає з занять мати ОСОБА_3 або бабуся ОСОБА_5 , оплата здійснюється готівкою або за реквізитами, батько дитини жодного разу не з`являвся, дитину не приводив і не забирав (а. с. 26, 152 т. 1).

Згідно довідки школи танцю «Атмосфера» від 07 липня 2023 року, ОСОБА_4 відвідує заняття з хореографії двічі на тиждень з березня 2023 року на платній основі, вихованням дитини займається мати ОСОБА_3 , яка приводить та забирає дитину, здійснює фінансування навчання. За період навчання батько жодного разу не з`являвся у закладі, допомоги не надає (а. с. 44 т. 1).

Згідно довідки студії «Творча кухня» від 19 липня 2023 року № 1, ОСОБА_4 відвідує гурток з малювання з 24 квітня 2023 року по сьогоднішній день, дитину приводить на заняття та забирає з занять мати ОСОБА_3 , батько дитини жодного разу не з`являвся, дитину не приводив і не забирав з занять (а. с. 156 т. 1).

Згідно довідки закладу дошкільної освіти № 383 «Веселинка» від 19 червня 2024 року, ОСОБА_4 дійсно відвідує заклад дошкільної освіти з 25 квітня 2023 року по теперішній час, вихованням дитини займається мати ОСОБА_3 , яка приводить і забирає його, оплачує рахунки за харчування дитини та відвідує всі освітні заходи в закладі. Батько дитини ОСОБА_1 за цей період часу жодного разу в закладі не з`явився, дитиною не цікавився (а. с. 151 т. 1).

Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва від 20 липня 2023 року, дитина ОСОБА_4 перебуває на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва, дитиною опікується мати ОСОБА_3 , батько дитини жодного разу з дитиною амбулаторію не відвідував, здоров`ям хлопчика не цікавився (а. с. 45 т. 1).

Позивачем надано докази оплати індивідуальних занять дитини з англійської мови (а. с. 30 - 31, 199 - 204 т. 1), придбання дитячих товарів у роздрібних магазинах «Антошка» за період з 05 жовтня 2019 року по 30 червня 2023 року на загальну сумі 27121,90 грн. (а. с. 32 - 43, 186 - 198), актів медичних закладів про надані медичні послуги ОСОБА_4 (а. с. 63 - 71, 171 - 185 т. 1).

Також позивачем надано копії квитанцій з ломбарду за 2019 рік, згідно яких ломбардом було прийнято від заставодавця ОСОБА_1 плиткоріз, шубу, автокрісло, пара діамантових сережок, хрестик деформований, діамантову каблучку, ланцюг золотий (а. с. 205 - 206 т. 1).

Позивачем надано знеособлену копію вироку Сихівського районного суду м. Львова від 11 листопада 2013 року в справі № 464/7257/13-к, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 353 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі (а. с. 232 - 243 т. 1); копію вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2013 року в справі № 0308/11375/12, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 219 КК України з призначенням покарання у виді штрафу з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки (а. с. 243 - 250 т. 1).

На а. с. 46 т. 1 знаходиться копія рапорту поліцейського Солом`янського УП ГУНП у м. Києві, згідно якого 03 червня 2023 року отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 22084 від 03 червня 2023 року як «Інші злочини проти життя та здоров`я особи», в результаті опрацювання вказаної інформації встановлено, що о 16:15 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 03 червня 2023 року о 16:14 за адресою АДРЕСА_2 , колишній чоловік ОСОБА_1 в телефонному режимі погрожує із тел. , погрози почались через те, що заявниця подала на аліменти та позбавляє його батьківських прав, до цього не спілкувалися 4 роки, чоловік військовий, заявник ОСОБА_3 .

Листом Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 31 липня 2023 року повідомлено, що звернення з приводу можливих неправомірних дій зі сторони невідомої особи в Солом`янському УП ГУНП у м. Києві зареєстроване та розглянуте. За результатами проведеної перевірки фактичних даних, які б свідчили про наявність в діянні ознак кримінального правопорушення, не встановлено. Також повідомлено, що з ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду на дотримання законності (а. с. 225 т. 1).

Листом військової частини НОМЕР_2 від 27 квітня 2024 року на адвокатський запит повідомлено, що згідно витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 27 січня 2023 року № 2 старшого солдата ОСОБА_1 призначено на посаду; згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 16 листопада 2023 року № 303 молодшого сержанта ОСОБА_1 знято зі всіх видів забезпечення з 15 листопада 2023 року в зв`язку із самовільним залишенням військової частини; згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 10 квітня 2024 року № 103, молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинено військову службу в ЗСУ з 01 лютого 2024 року (а. с. 216 т. 1); додатками до листа є копії відповідних наказів військової частини (а. с. 217 - 219 т. 1).

На а. с. 141 т. 1 знаходиться флеш-накопичувач із аудіозаписами телефонних розмов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх представників з приводу відмови ОСОБА_3 від отримання аліментів на утримання дитини, а ОСОБА_1 - від батьківських прав відносно дитини.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року в справі № 760/12905/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку та способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною (копія вступної та резолютивної частини рішення знаходиться на а. с. 220 - 221 т. 1) позов задоволено частково, визначено ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , 2018 року народження, шляхом встановлення зустрічей з дитиною: кожної першої та третьої суботи місяця з 13:00 до 16:00 в присутності матері дитини ОСОБА_3 та дитячого психолога, в іншій частині позову відмовлено.

Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування надано висновок від 04 вересня 2024 року № 108-11028 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно малолітнього ОСОБА_4 , згідно якого, питання розглянуто 20 червня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській РДА в присутності матері дитини. З матеріалів справи встановлено, що батьки дитини у шлюбі не перебували, проживали разом з 2015 року до весни 2019 року, після припинення стосунків малолітня дитина залишилася проживати з матір`ю. За інформацією Солом`янського районного в м. Києві центру соціальних служб від 13 березня 2024 року, під час консультування з психологом дитина на малюнку сім`ї першою зобразила бабусю, дідуся, себе намалювала між ними, останньою зобразила маму, але попереду всіх; емоційно близькими для хлопчика є мама та бабуся. ОСОБА_3 працевлаштована, має стабільний дохід, є фізичною особою підприємцем, має дохід від підприємницької діяльності, житлом забезпечена. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19 червня 2024 року, складеного працівником Служби, для дитини створені належні умови для проживання. Під час бесіди з працівником малолітній ОСОБА_4 зазначив, що проживає з мамою, у своїх розповідях про батька не згадував.

Батько дитини ОСОБА_1 листи-повідомлення щодо розгляду питання на засіданні комісії 21 березня 2024 року та 20 червня 2024 року не отримав. Працівник Служби неодноразово в телефонному режимі спілкувалась з представником батька дитини ОСОБА_2 , повідомила про необхідність надання пояснень по суті спору, але від ОСОБА_1 будь-яких пояснень не надходило, зважаючи на викладене, з`ясувати його думку із зазначеного питання не виявилось можливим. Керуючись ст. 19, 164, 171 СК України, виходячи з наявних матеріалів справи, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській РДА, визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 стосовно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 24 - 25 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_3 та бабою дитини, яка пояснила, що відповідач жодного разу не вітав дитину зі святами, днем народження, ніколи не робив жодних подарунків дитині, фактично дитиною не цікавився, за вирішення будь-яких питань пов`язаних з дитиною (реєстрація, надання дозволу на виїзд за кордон) вимагав грошові кошти, шантажує мати (позивача) дитиною, відсутній в житті дитини.

Позивачем ОСОБА_3 до відзиву на апеляційну скаргу надано нові докази, а саме копію листа в/ч НОМЕР_2 від 05 березня 2025 року, копію розрахунку заборгованості по аліментах станом на 05 березня 2025 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Крім того, надано докази, які не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувалися ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймає дані докази і не надає їм оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).

Згідно ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Вирішуючи спір, суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України.

Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Верховний Суд у своїх постановах наголошував, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт того, що відповідач цікавиться життям сина ОСОБА_4 , морально та матеріально підтримує його, бере участь у його фізичному, культурному та духовному розвитку, бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин, а формальна наявність рішення суду, яким визначено способи участі відповідача у спілкуванні та вихованні сина, без наявності будь-яких доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій на його фактично реалізацію не свідчить про зацікавленість відповідача у спілкуванні з дитиною.

Судом першої інстанції вмотивовано відхилено доводи сторони відповідача про те, що відповідач наразі є військовослужбовцем, що перешкоджає спілкуванню з дитиною, оскільки такі обставини спростовуються матеріалами справи, а саме копіями наказів військової частини та листом військової частини НОМЕР_2 від 27 квітня 2024 року на адвокатський запит, яким повідомлено, що згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 16 листопада 2023 року № 303 молодшого сержанта ОСОБА_1 знято зі всіх видів забезпечення з 15 листопада 2023 року в зв`язку із самовільним залишенням військової частини; згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 10 квітня 2024 року № 103, молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинено військову службу в ЗСУ з 01 лютого 2024 року (а. с. 216 - 219 т. 1).

Крім того, судом першої інстанції правомірно зазначено, що наявність статусу військовослужбовця не перешкоджає особі спілкуватись з дитиною альтернативними засобами зв`язку, зокрема телефоном, проте доказів такого спілкування чи вжиття заходів задля нього стороною відповідача також не надано і доказів створення відповідачу перешкод у спілкування за дитиною матеріали справи не містять.

Зважаючи на дані обставини, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем і весь час проводив на лінії фронту на сході, він з об`єктивних причин не міг приїжджати до дитини і проводити спільно час.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, які створювала йому матір дитини ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 був змушений звертатись за захистом своїх прав до Солом`янського районного суду м. Києва.

Апеляційний суд враховує, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року в справі № 760/12905/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку та способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною (копія вступної та резолютивної частини рішення знаходиться на а. с. 220 - 221 т. 1) позов задоволено частково, визначено ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , 2018 року народження, шляхом встановлення зустрічей з дитиною, однак відмовлено в іншій частині позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, тобто обставини чинення таких перешкод з боку матері дитини перевірялися судом в межах справи № 760/12905/23 і таких встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги, що з пояснень свідка ОСОБА_5 можна дійти висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є спільним бажанням позивача та її матері, є нічим не підтвердженим припущенням та відхиляються апеляційним судом. Показання свідка ОСОБА_5 , яка пояснила суду, що відповідач жодного разу не вітав дитину зі святами, днем народження, ніколи не робив жодних подарунків дитині, фактично дитиною не цікавився, за вирішення будь-яких питань пов`язаних з дитиною (реєстрація, надання дозволу на виїзд за кордон) вимагав грошові кошти, шантажує мати (позивача) дитиною, відсутній в житті дитини, ОСОБА_1 не спростовані.

Суд першої інстанції визнав встановленим, що відповідач не проявляє до дитини батьківської турботи та любові, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, а також не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти.

Судом першої інстанції взято до уваги, що за інформацією Солом`янського районного в місті Києві центру соціальних служб, під час бесіди з працівником Служби у справах дітей малолітній ОСОБА_4 у своїх розповідях про батька не згадував.

Також судом першої інстанції було досліджено аудіо-файли, які долучено позивачем до матеріалів справи на флеш-носії (а. с. 141 т. 1), та встановлено з прослуховування аудіо-файла з назвою «тел. запис 1», що сторонами та їх представниками обговорювалася можливість досягнення порозуміння між сторонами шляхом повної відмови ОСОБА_3 від аліментів на дитину, а з боку ОСОБА_1 - відмови від батьківських прав щодо спільної дитини; на 5 хв. 50 сек., 7 хв. 28 сек. такого запису чоловічий голос на позбавлення батьківських прав на таких умовах погоджується.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 умисно не подавала на примусове виконання судовий наказ у справі № 944/5102/19, яким з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини, для створення штучної заборгованості у батька дитини, щоб використати це як підставу для позбавлення його батьківських прав, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані припущення, крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до правових висновків Верховного Суду в постановах від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, провадження № 61-7195св20, від 22 січня 2025 року у справі № 333/8983/23, провадження № 61-14059св24, наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Задовольняючи позов про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкоджали ОСОБА_1 спілкуватися та здійснювати батьківські обов`язки щодо сина ОСОБА_4 , 2018 року народження, суду не повідомлено та відповідно судом не встановлено, змінити поведінку ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_4 , 2018 року народження, у кращий бік не уявляється можливим; з огляду на встановлені в даній конкретній справі обставини, діючи в найкращих інтересах дитини, з огляду на свідому, винну поведінку батька, в тому числі певну байдужість до розгляду даної справи, а також те, що змінити поведінку батька у кращу сторону не уявляється можливим, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав, за наявності вказаних виключних обставин.

Разом із тим, такі висновки є передчасними та помилковими, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька (матері) як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 18 травня 2023 року у справі № 760/9726/17, від 25 вересня 2024 року у справі № 759/11903/23, від 20 листопада 2024 року у справі № 757/33144/22-ц, від 27 листопада 2024 року у справі № 439/2302/23.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Однак у постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Так, судом першої інстанції не встановлено, що до відповідача застосовувалися заходи впливу в зв`язку з нехтуванням ним батьківськими обов`язками по відношенню до дитини у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Суд також не врахував, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).

Висновок Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 04 вересня 2024 року № 108-11028, про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`ю та психічному розвитку, не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності в такий спосіб захисту її прав.

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23 (провадження № 61-13803св24), згідно яких, простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав.

Таким чином, суд першої інстанції помилково вважав, що неналежне виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_4 , 2018 року народження, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення його батьківських прав, і що застосування такого крайнього заходу має на меті захист інтересів дитини.

Із урахуванням зазначеного, ухвалене судом першої інстанції судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний позов по суті, апеляційний суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надання соціальними службами, органами у справах дітей належної підтримки батька у налагодженні стосунків та емоційного зв`язку з дитиною. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування протягом вирішення цього спору не вживали необхідних дій з метою збалансування інтересів дитини з правами й інтересами батька.

У процесі розгляду справи не було здобуто висновків психологів про відсутність прихильності батька до сина та сина до батька, а також про можливість/неможливість відновлення емоційного зв`язку між ними.

Висновок органу опіки та піклування від 04 вересня 2024 року № 108-11028, наданий Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією, про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, апеляційний суд визнає недостатньо обґрунтованим, поверхневим, не у повній мірі об`єктивним, не підкріпленим сукупністю належних і допустимих доказів та таким, що ґрунтується лише на доводах і твердженнях позивача, за відсутності батька дитини.

Обставин, які свідчать про необхідність застосування такого заходу впливу до батька дитини, як позбавлення батьківських прав, наявності з боку батька загрози для благополуччя малолітньої дитини, її здоров`я та психічного розвитку, позиції батька щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, а також відомостей про вжиття заходів для надання батьку і дитині допомоги у підтримці стосунків у висновку не наведено.

Крім того, висновок органу опіки та піклування від 04 вересня 2024 року № 108-11028 не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

При цьому не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення батьківських прав довідки з дошкільного навчального закладу, розвиваючих гуртків та медичних установ, які містять загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні дитини і не розкривають усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, вони в сукупності з іншими доказами не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, або що судом видавався обмежувальний припис в зв`язку з вчиненням відповідачем домашнього насильства відносно дитини.

Обставин, які б могли свідчити про наявність загрози для малолітнього ОСОБА_4 , його здоров`ю та розвитку з боку батька, судом не встановлено.

Крім того, апеляційний суд враховує, що з долученого до матеріалів справи аудіозапису вбачається, що сторонами та їх представниками обговорювалася можливість досягнення порозуміння між сторонами шляхом повної відмови ОСОБА_3 від аліментів на дитину, а з боку ОСОБА_1 - відмови від батьківських прав щодо спільної дитини, при цьому сторона позивача, наполягаючи на вирішенні питання таким чином, фактично схиляла відповідача до відмови від батьківських прав, що не узгоджується з положеннями СК України та інтересами самої дитини.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 погрожував їй фізичною розправою та відібранням дитини, не підтверджуються належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом, позаяк саме по собі звернення позивача до органів поліції з заявами про вчинені відповідачем протиправні дії, як і лист Солом`янського УП ГУНП в м. Києві щодо проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_1 на предмет дотримання законності, за відсутності притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не доводить таких обставин.

З урахуванням активної позиції відповідача при зверненні до суду з вимогами про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні зі своїм малолітнім сином, визнання ним свого обов`язку зі сплати аліментів на його утримання, позбавлення його батьківських прав слід вважати передчасним.

За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідача батьківських прав, в межах цієї справи не доведено.

Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Апеляційний суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, коли є рішення судів, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час розгляду повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23, від 26 грудня 2024 року у справі № 137/1411/23, від 15 січня 2025 року у справі № 760/16255/23, від 05 лютого 2025 року у справі № 144/924/24, від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції, яким позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав, ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нової постанови про відмову в позові, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина.

В частині залишення без розгляду позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, та оскільки позивачем рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржене, а апеляційна скарга відповідача заперечень проти висновків суду першої інстанції з даного приводу не містить.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача 1610,40 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 1610,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.