Справа № 523/9621/24
Провадження №2/523/1230/25
У Х В А Л А

"25" квітня 2025 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Якових Є.В. про забезпечення позову у справі № 523/9621/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває цивільна справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування.

Предметом даного судового розгляду є визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 177,3 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24.04.2025 року до суду від представника позивача адвоката Якових Є.В. надійшла заява про забезпечення позову, якою він просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 .

В обґрунтування необхідності забезпечення позову, представник посилається на те, що існують підстави вважати, що майно яке наразі зареєстроване за ОСОБА_4 , буде відчужено на користь третіх осіб, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Сторони до суду не викликались, в порядку ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, в провадженні якого перебуває справа, без виклику учасників справи.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, проаналізувавши матеріали заяви, позовної заяви, вважає що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Відповідно до ч.2 ст. 150 ЦПК України суд може застосовувати кілька заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Судом встановлено, що у провадженні Суворовського районного суду м.Одеси перебувала на розгляді цивільна справа 523/15570/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТОВ «Профпроект» про визнання протиправним та скасування висновку, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності.

Підставою для звернення до суду із вказаним позовом стало те, що ОСОБА_2 було незаконно проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, який не увійшов до складу спадщини згідно із свідоцтва про право на спадщину № 3-1693 від 12.11.2010 року, та здійснено його відчуження третій особі ОСОБА_4 , чим було порушено права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Ухвалою від 13.11.2018р у справі №523/15570/18 було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_4 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

За результатами розгляду справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.03.2020 року у справі 523/15570/18 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТОВ «Профпроект» суд відмовив. Але, постановою Одеського апеляційного суду від 24.04.2024 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси було скасовано та постановлено нове, за яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39647319 від 13.02.2018 року про реєстрацію приватної власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 197,6 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м., яке зареєстроване державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О.;

- визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний №4-1084 від 27.04.2018 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Чорною С.Г.;

- скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 197,6 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м., на ім`я ОСОБА_4 .

Рішенням суду апеляційної інстанції набрало законної сили.

На даний час, правовий режим вказаного спадкового майна не визначений, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання права власності, в порядку спадкування.

В ході розгляду справи, було проведено судову будівельно-технічну експертизу, якою встановлено таке: - загальна площа квартири, утвореної в результаті реконструкції (з розширенням) підсобних приміщень до кв. АДРЕСА_2 , складає 177,3 кв.м., а не 195,3 кв.м, як було вказано Позивачем у своїй позовній вимозі; - об`єкт нерухомого майна, який є результатом виконаних робіт з реконструкції (з розширенням) підсобних приміщень до кв. АДРЕСА_2 , фактично знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Враховуючи, що заявлений Позивачкою у позовній вимогі номер квартири «12- а» очевидно не відповідає встановленому судовим експертом фактичному місцезнаходженню реконструйованого об`єкта нерухомості, Позивачем було подано до суду заяву про зміну предмета позову, в якій остання просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 177,3 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стороні позивача стало відомо про те, що відповідачем по справі (№523/15570/18) ОСОБА_4 подано заяву про скасування заходів забезпечення позову, а саме: скасування арешту на квартиру АДРЕСА_2 . В обґрунтування підстав для задоволення такої заяви зазначено про неможливість виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24.04.2024 року у даній справі, зокрема в частині скасування його права власності та відповідного рішення державного реєстратора з відкриттям розділу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18, провадження № 61-5051св19).

Суд виходить із того, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 15.09.2020 № 753/22860/17, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , за рішенням суду, вже не є законним власником арештованої квартири за адресою: АДРЕСА_3 , але відомості у державному реєстрі про його право власності не скасовані, станом на час розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки ще не визначений законний власник спірного нерухомого майна, та саме це питання є наразі предметом розгляду справи №523/9621/24, а тому він має право та реальну можливість вчиняти дії щодо подальшої перереєстрації спірного майна, зокрема на користь третіх осіб, до розгляду судом справи № 523/9621/24.

Суд виходить із того, що метою забезпечення позову є вжиття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача також від можливих недобросовісних дій з боку третіх осіб. Зазначена позиція суду відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 19 лютого 2021 року по справі № 643/12369/19.

Тому, співмірним, адекватним, достатнім та необхідним заходом забезпечення позову щодо заявлених вимог, суд вважає захід який просить позивач, у вигляді - арешту спірного нерухомого майна.

На думку суду, застосування вищевказаного заходу забезпечення позову лише сприятиме запобіганню невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, виключить можливість відчуження чи передачі спірного майна іншим особам на час розгляду справи, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

За викладених обставин, суд дійшов висновків, що забезпечення позову у даній справі, в наведений вище спосіб, не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди як сторонам по справі, так і третім особам.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

За висновками суду, застосування обраного заявником заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення прав та законних інтересів позивача та можливих третіх осіб. Невжиття таких заходів може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, а відтак заява про забезпечення позову підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду, за винятком випадків, визначених частиною третьою статті 154 ЦПК України (постанова КЦС ВС від 30.05.2019 року, справа № 456/2438/17).

Інформація щодо наявності підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову, в матеріалах справи не міститься.

Враховуючи вищевикладене, а також принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову предмету позову, суд приходить до висновку щодо задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149-154, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача адвоката Якових Є.В. про забезпечення позову у справі №523/9621/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- накладання арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили негайно з дня її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Зазначена ухвала є підставою для внесення відомостей до Реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Ухвала складена 25.04.2025 року.

Суддя: К.О. Далеко