Справа № 645/7764/24
Провадження № 2/645/790/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 квітня 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Феленко Ю.В.,

секретаря судових засідань - Товстої Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Солонець С.М., звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача, ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 30.04.2021 в розмірі 418 271,00 грн, з урахуванням трьох процентів річних в розмірі 37 233,07 грн, суми процентів в розмірі 150 577,56 грн, а всього 606 081,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором позики від 30.04.2021, який був укладений між сторонами у виді розписки. Згідно з зазначеним договором позичальник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю (позивачу) позику у розмірі 10000,00 доларів США, з виплатою щомісячних процентів та зобов`язався повернути отриману суму коштів у строк до 30.12.2021. У вказаний строк та до дати подачі позову відповідач зобов`язання щодо повернення грошей не виконав та не повернув позивачу гроші.

Відповідач відзив на позов не надав, з будь-якими заявами та клопотанням не звертався.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.12.2024 провадження у справі відкрито, розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.04.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача адвоката Солонця С.М. надійшла заява, в якій останній просить розглянути справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою: зареєстрованого місця проживання відповідача, які були повернути оператором поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою.

До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з тим, що адресат «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

30.04.2021між сторонами укладено договір позики у виді розписки. Згідно зазначеного договору позичальник - відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позикодавцю - позивачу ОСОБА_1 , позику у розмірі 10000,00 доларів США, з виплатою щомісячних процентів та зобов`язався повернути отриману суму коштів у строк до 30.12.2021.

Представником позивача наданий до суду оригінал розписки від 30.04.2021, про отримання відповідачем у позивача в борг вищезазначеної суми грошей, яка на час звернення до суду перебувала у позивача та була досліджена в судовому засіданні.(а.с.48)

Наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання умов договору позики.

Отже, на думку суду, вказаний оригінал договору позики - є документом, що підтверджує боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_2 , містить усі істотні умови щодо суми позики і строку її повернення, а наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки від 30.04.2021, наданого суду на огляд, та яка міститься в матеріалах справи, згідно з положенням ч. 3 ст. 545 ЦК України - свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому у позивача є беззаперечні підстави для стягнення з відповідача неповернутої суми позики.

Оскільки відповідач у встановлений строк борг не сплатив, позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача, крім основного боргу у розмірі 418271,00 грн, також 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 37233,07 грн та суми процентів в розмірі 150577,56 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних),у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики грошей від 30.04.2021, який був укладений між сторонами шляхом складення боргової розписки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 30.04.2021, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідачем в ході судового розгляду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Борговою розпискою від 30.04.2021 встановлений строк виконання зобов`язання - до 30.12.2021.

В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу у визначений договором позики строк, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 30.04.2021, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором позики у повному обсязі у розмірі 418271,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Отже, у розумінні наведених приписів кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведених норм, є сума основного боргу, не обтяжена іншими нарахуваннями.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 914/712/16.

Розрахунок 3% річних, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір нарахованих відповідачу 3% річних за порушення зобов`язань за договором позики за період з 31.12.2021 по 31.12.2023 (в межах позовних вимог) складає 37233,07 грн, перевірений судом та встановлено, будь-яких заперечень щодо наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано.

Разом з тим, у позивача також наявне право на стягнення з відповідача відсотків за користування позикою з огляду на те, що відповідно до статей 536, 1048 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця.

Вимога позивача про стягнення процентів за користування позикою в період з 31.12.2021 до 18.12.2024 розрахованих за обліковою ставкою НБУ в загальному на суму 150577, 56 гривень є обґрунтованою.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Право позивача вимагати сплати процентів за користування позикою узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду сформованими у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16.

Наведений позивачем розрахунок процентів відповідає нормам законодавства, даним про облікову ставку НБУ у відповідний період, відповідач доказів сплати процентів не надав, тому в цій частині позовні вимоги також необхідно задовольнити.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 6060,82 гривень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 81, 141, 223, 247, 263, 265, 280-283 ЦПК України,суд,

ВСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.04.2021 у розмірі 606 081,63 грн (шістсот шість тисяч вісімдесят одну грн 63 коп.), яка складається: з суми позики в розмірі 418 271,00 грн (чотириста вісімнадцять тисяч двісті сімдесят одна грн 00 коп.); трьох процентів річних в розмірі 37 233,07 грн (тридцять сім тисяч двісті тридцять три грн 07 коп.); суми процентів в розмірі 150 577,56 грн (сто п`ятдесят тисяч п`ятсот сімдесят сім грн 56 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 6060,82 грн. (шість тисяч шістдесят гривень 82 коп.)

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ;

представник позивача - адвокат Солонець Сергій Миколайович ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_2 адреса м. Харків, провулок Поштовий, 5 РНОКПП НОМЕР_2 , діє на підставі ордеру серія ВІ №1249028, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №774 від 30.07.2010;

відповідач - ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 28.04.2025.

Суддя Ю.В. Феленко