Справа № 466/9924/24 Провадження № 2/450/694/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Добош Н.Б.

при секретарі Хамуляк Ю.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Хом`як О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Пустомити в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області із врахуванням уточненої позовної заяви про стягнення завданої моральної шкоди за період з 01.01.1995р по 01.01.2019р.. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не виконав рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 р. у справі № 5/79, яке набрало законної сили.

Внаслідок бездіяльності відповідача ОСОБА_1 зазнає тривалої моральної шкоди. Постановою Західного апеляційного господарського суду Львівської області від 30.11.2022р. у справі № 914/3502 частково відшкодовано завдану моральну шкоду фермерському господарству «Рисовський» і відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди ОСОБА_1 з тих підстав, що відшкодування такої шкоди повинного розглядатись в судах загальної юрисдикції.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени мають право на відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди порушенням їхніх прав.

Надмірна тривалість невиконання відповідачем судового рішення, боротьба за свої права на отримання присудженої земельної ділянки протягом такого тривалого часу виснажує та завдає душевного болю, завдала позивачу душевних страждань, а відтак й моральної шкоди.

У справі, що розглядалась Європейським судом з прав людини по поданій заяві № 29979/04 «Рисовський проти України» п.47, 48, 60 суд надав наступний висновок стосовно статусу потерпілого від порушення ст.6, п.1 ст.13, ст.1 Протоколу 1 Конвенції, а саме, що одноосібний власник товариства може вважати себе потерпілим від втручання в його особисті права за статтею 1 Першого протоколу в результаті дій, спрямованих проти його товариства.

Станом на сьогоднішній день рішення та наказ суду продовжує невиконуватись. Внаслідок перенесених переживань різко погіршився стан здоров`я, почастішали гіпертонічні кризи, неодноразово ставались серцеві напади, саме після як дії та бездіяльність відповідача повторно були визнані протиправними.

Оскільки сільську раду ухвалами господарського суду по справі № 5/79 визнано винною внаслідок чого завдано моральних збитків, то підстав для звільнення від відповідальності не існує.

Постановами Західного апеляційного господарського суду Львівської області № 914/3502/22 від 30.11.2022р. та № 914/2546/21 частково відшкодовано завдану моральну шкоду фермерському господарству «Рисовський», враховуючи ст.16, 22,23 ЦК України, що особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав бездіяльністю органів державної влади та місцевого самоврядування, просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 згідно поданого розрахунку завданої моральної немайнової шкоди у розмірі 2 400 000,00грн.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Вказує щодо неналежності відповідача у даному цивільно-правовому спорі, оскільки Солонківська сільська рада вступила у правовідносини з позивачем щодо виконання рішення Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994р. по справі № 5/79 могла набути статус відповідача лише від 09.02.2021р., що є поза межами часового періоду, за який просить суд стягнути нібито завдану моральну шкоду. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020р. прийнято рішення про заміну боржника - ГУ Держгеокадастру у Львівській області на Солонківську сільську раду.

Відповідач вважає, що позивач зловживає власними процесуальними правами, оскільки він неодноразово звертався (і продовжує це робити) до судів різних інстанцій про відшкодування неіснуючої моральної шкоди. Господарським судом Львівської області за останні два роки розглянуто три аналогічні справи: № 914/665/23, № 914/666/23 та № 914/425/24 в яких позивач намагався стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1206000,00грн. (за період з 1995 рік по 2009 рік); у розмірі 562800,00грн. (за період з 2010р по 2016 роки) а у розмірі 326600,00грн. (за період з 01.04.2022р. по 01.03.2024р). У даних справах господарські суди прийняли рішення про відмову у задоволенні поданих позовів у зв`язку із їх безпідставністю.

Також відповідач звертає увагу, що зі змісту позовної заяви не вбачається в чому саме за змістом ч.2 ст.23 ЦК України полягає завдана позивачу моральна шкода. Відповідач вважає, що позивач не довів у визначеному законом порядку характеру та обсягу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із бездіяльністю відповідача, характеру та обсягу немайнових втрат (їх тривалості та можливості відновлення), характеру та обсягу ушкодження стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках. Факт невиконання відповідачем рішення арбітражного суду за своєю суттю та змістом ніяким чином не вплинув та не міг вплинути на заподіяння моральної шкоди позивачу. Вважає, що позивач пропустив загальний строк позовної давності з огляду на звернення до господарського суду за захистом порушеного права. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що у відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Особа, відповідно до статті 23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що невиконання відповідачем наказу суду у справі №5/79 завдає позивачу моральної шкоди, яка полягає в глибоких переживаннях в зв`язку з позбавленням реалізації своїх прав та життєвих планів, порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, невиправданих затрачених матеріальних ресурсів, порушення і втручання у право власності, вчинення дій на заниження престижу та довіри до діяльності позивача та інших його немайнових прав, шкодить діловій репутації.

Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» констатував порушення статті 6 пункту 1, статті 13 Протоколу Першого статті 1 Європейської конвенції про права людини.

Численними судовими рішеннями по справах №5/79 доведено протиправну бездіяльність відповідача в невиконанні наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994р. протягом 30 років і обґрунтовуючи рішення суди виходили із презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єкта владних повноважень прямо суперечить конституційним гарантіям (статті 3, 19 Конституція України) і безумовно викликає негативні емоції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю, невиконанням наказу суду, якщо доведе факт невиконання рішення та наказу суду і те, що тим самим позивачу було завдано матеріальної чи моральної шкоди та обґрунтує її розмір.

Даний спір виник через порушене право позивача протиправною бездіяльністю щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, який виданий на виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994, згідно з яким зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі з ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське» внаслідок чого порушена кримінальна справа за ст.382 КК України.

Означені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про стягнення з Солонківської сільської ради моральної(немайнової) шкоди за період 30 років бездіяльності, оскільки вказане свідчить, що має місце триваюче правопорушення.

Отже протиправна бездіяльності здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин що обмежують права особи підлягають відшкодуванню за ст.56 Конституції України, ст. 1173, 1174 ЦК України

Позивач правомірно покликається на застосування розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи у розмірі 8 000грн. Як вбачається з розрахунку позовних вимог, позивач просить стягнути 2352000грн. моральної шкоди завданої фізичній особі за період з 01.01 1995р. по 1.01.2025р. згідно статті 23 Цивільного кодексу України за протиправну бездіяльність у виконання наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994р. Також зауважує що ф/г «Рисовський» зверталося з позовами у справах №914/665/23, №914/666/23, №914/425/24 про відшкодування завданої моральної(немайнової) шкоди РисовськомуІ.Г. як фізичній особі за правилами господарського судочинства, але були відхилені з тих підстав що такі позови повинні розглядати за правилами загального провадження в цивільному судочинстві тому і поданий даний позов. Просив задоволити позовні вимоги.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, з підстав, викладених у відзиві.

Суд заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Арбітражним судом Львівської області рішенням від 10.03.1994 у справі №5/79 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі позов задоволено в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та зобов`язано Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 виділити позивачеві 4 га землі із 55 га вільних земель запасу.

Ухвалою суду від 04.09.1996 у даній справі уточнено п. 2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994, а саме: зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства Львівське.

Господарським судом Львівської області ухвалою від 09.04.2013 у справі №5/79, здійснено заміну сторони відповідача-1 - Пустомитівської районної державної адміністрації її правонаступником у спірних правовідносинах Головним управлінням Держземагентства у Львівській області.

Ухвалою суду від 17.08.2016, замінено боржника Головне управління Держземагенства у Львівській області на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області у виконавчому провадженні щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020, замінено боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області на його правонаступника - Солонківську сільську раду Пустомитівського району Львівської області у виконавчому провадженні з примусового виконання дублікату наказу № 5/79, виданого 13.10.1994 Господарським судом Львівської області.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка, згідно дублікату наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79, перебуває у комунальній власності Солонківської сільської ради Пустомитівського району, ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі № 5/79 відбулось процесуальне правонаступництво (ст. 334 ГПК України), а саме: заміна сторони у виконавчому провадженні, що передбачає перехід до правонаступника прав та обов`язків сторони боржника у виконавчому провадженні.

Відповідно до п.4,5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З відкритого доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 у справі № 914/1109/19 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області було визнано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, що призвело до порушення права Фермерського господарства "Рисовський.

У справі № 914/2546/20 Господарський суд Львівської області своїм рішенням від 30.03.2021р. позов Фемерського господарства «Рисовський» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди за період з 1994 - 2020 роки було задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь Фермерського господарства Рисовський 131 123,85 грн. моральної шкоди.

Підставою позову, як зазначено в даному рішенні, зазначено, що рішенням арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994 року фермерському господарству Рисовський присуджено 4 га землі для розширення фермерського господарства, про що виданий відповідний наказ. Зубрянську сільську раду зобов`язано виділити 4 га землі із ділянки 17 га, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас із заготівельного господарства Львівське під розвиток фермерства та видати відповідні документи. Позивач скористатись своїм правом на землю не зміг, наказ господарського суду №5/79 від 13.10.1994 року не виконаний. Європейський суд з прав людини у справі Рисовський проти України констатував порушення ст. 6 п. 1, ст. 13 Протоколу Першого ст. 1 Європейської конвенції про права людини. Невиконанням наказу №5/79 від 13.10.1994 року призвело до заподіяння фермерському господарству Рисовський матеріальної та моральної шкоди.

Згідно даного судового рішення присуджено стягнення моральної шкоди Фермерському господарству «Рисовський» за період з 20.01.2012р. по 06.06. 2018р. із врахуванням того, що позивачу за рішенням Європейського суду з прав людини, остаточне рішення від 20.01.2012 року по справі Рисовський проти України відшкодовано 8 000,00 євро моральної шкоди, тому суд вважає розумним проводити розрахунок моральної шкоди з 20.01.2012 року та кінцевою датою розрахунку моральної шкоди необхідно вважати 06.06.2018 року, дата підписання акту приймання-передачі земельних ділянок сільсьгосподарського призначення із державної у комунальну власність.

У постанові Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021р. у справі № 914/2546/20 апеляційний суд вказав: встановивши, що за рішенням Європейського суду з прав людини, остаточне рішення від 20.01.2012 у справі Рисовський проти України відшкодовано 8 000,00 євро моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період з 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода вже відшкодована позивачу.

Згідно даного рішення Західним апеляційним господарським судом було стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Фермерського господарства «Рисовський» 390 000, 00 грн моральної шкоди за період з 20.01.2012р. по 06.06.2018рік.

Ухвалою Верховного суду у справі № 914/2546/20 від 31.05.2022р. касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства "Рисовський" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.10.2021 у справі № 914/2546/20 було закрито. Також в даній ухвалі Верховний суд зазначив, що задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 390 000,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період із 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода вже відшкодована позивачеві (згідно з рішенням ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі "Рисовський проти України" ОСОБА_1 було відшкодовано 8 000,00 євро моральної шкоди).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022р. у справі № 914/3502/21 за позовом Фермерське господарство «Рисовський» до Солонківської сільської ради Львівської області про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди за період 1997-2022 роки позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто із Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області на користь Фермерського господарства «Рисовський» 304 525,00 грн. моральної шкоди.

У рішенні зазначено, що даний спір виник через порушене право позивача протиправною бездіяльністю відповідача по виконанню наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994, який виданий на виконання рішення арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994, згідно з яким зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству Рисовський 4 га землі з ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства Львівське.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на момент прийняття рішення (6 500,00 грн./міс.), суд встановив, що правомірним є стягнення з відповідача 304 525,00 грн. моральної шкоди за період з 06.06.2018 по квітень 2022 (до 06.06.2018 сільська рада не вправі була розпоряджатися відповідною земельною ділянкою).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022р. рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/3502/21 було залишено без змін.

Ухвалою від 19.04.2023р. у справі № 914/3502/21 Верховним судом касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства "Рисовський" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 у справі № 914/3502/21 було закрито.

Рішенням господарського суду Львівської області від 07.06.2023р. у справі № 914/665/23 у задоволенні позову Фермерського господарства «Рисовський» до Солонківської сільської ради про стягнення завданої моральної шкоди за період з 2010 р. по 2016 р. було відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023р. рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 у справі №914/665/23 було залишено без змін. У постанові зазначено, що судова колегія приходить до висновку про відсутність на день вирішення справи у позивача права на відшкодування йому моральної шкоди, заподіяної впродовж 2010-2016 років з підстав відшкодування такої. Встановлені судом обставини спростовують твердження скаржника, що оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2020, постановою Західного апеляційного господарського суду №914/2546/20 та рішеннями ЄС з прав людини по справі «Рисовський проти України» встановлено факт протиправної бездіяльності по невиконанню наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994, що призвело до завдання моральної шкоди особистим немайновим правам фермеру ОСОБА_1 , підстав для звільнення від відповідальності відповідача не існує, оскільки у останнього виникло зобов`язання відшкодувати завдану шкоду. Моральна шкода, завдана внаслідок невиконання рішення суду у справі 5/79 в період з 2010 по 2016 роки відшкодована позивачу, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (остаточне рішення від 20.01.2012) та рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі № 914/2546/20.

Постановою Верховного суду від 15 квітня 2024 року у справі № 914/665/23 рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 914/665/23 було залишено без змін. Верховний суд в даній постанові зазначив, що рішеннями судів вже було задоволено вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди за не виконання відповідальною особою рішення суду у справі № 5/79 за період з 2010 року по 2016 рік (84 місяці), що охоплюється змістом заявленого позову.

У рішенні господарського суду Львівської області від 13.09.2023р. у справі № 914/666/23 судом констатовано, що предметом позову у справі № 914/2546/20, було стягнення моральної шкоди, заподіяної позивачу невиконанням наказу № 5/79 за період з 1994 року по 2020 рік. Західний апеляційний господарський суд встановив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період з 1994 р. по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода (8000 євро) вже відшкодована позивачу рішенням Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (остаточне рішення від 20.01.2012). В подальшому рішенням Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у справі № 914/2546/20 було стягнуто на користь позивача моральну шкоду за період з 20.01.2012 по 06.06.2018. Отже, рішеннями судів вже було задоволено вимоги позивача про стягнення завданої моральної шкоди на виконання рішення суду у справі №5/79 за період з 1994 року по 2018 рік, що охоплюється змістом заявленого позову (1995- 2009 роки).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023р. рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 у справі №914/666/23 було залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 17.04.2024р. у справі № 914/666/23 рішення Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023р. було залишено без змін. Також Верховний суд в даній постанові вказав, що Верховний Суд також зауважує, що зміст обставин, встановлених у рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" від 20.01.2012, свідчить про те, що зазначеним судом було враховано порушення немайнових особистих прав заявника ОСОБА_1 як одноосібного власника товариства (фермерського господарства) в результаті дій (бездіяльності), спрямованих проти його товариства. Як наслідок, ЄСПЛ присудив ОСОБА_1 як заявнику 8000 євро відшкодування моральної шкоди. (п. 89, пп. (а) ч. 5 резолютивної частини рішення ЄСПЛ "Рисовський проти України" від 20.01.2012; заява № 29979/04).

З огляду на викладене судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що рішенням ЄСПЛ "Рисовський проти України" від 20.01.2012 уже стягнуто моральну шкоду на користь ОСОБА_1 як одноосібного власника ФГ "Рисовський" за невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 за період з 1994 року по 20.01.2012, що охоплює проміжок часу з 1995 року по 2009 рік, за який заявлена до стягнення з аналогічних підстав моральна шкода у цій справі.

Слід зауважити, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 ЦК України). Тобто, у разі реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз, позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (у цьому випадку за тривале невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994), за винятком, якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 сформульовано висновок про те, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Отже, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння позивачеві моральної шкоди у цій справі позивачу належить довести наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою), у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

У даній справі позивач пов`язує завдання йому моральної шкоди бездіяльністю відповідача- Солонківської сільської ради щодо невиконанню наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994, що призвело до завдання моральної шкоди ОСОБА_1 як одноосібному власнику Фермерського господарства «Рисовський».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», суд зазначає, що термін «потерпілий» у статті 34 Конвенції позначає особу, яка зазнала прямого впливу відповідної дії або бездіяльності (див., наприклад, рішення у справі «Савенко проти Росії» (Savenko v. Russia), заява № 28639/03, п. 25, від 14 червня 2007 року). Далі Суд повторює, що для цілей визначення статусу заявника як потерпілого від порушення статті 6 Конвенції слід, як правило, розрізняти правосуб`єктність учасника товариства, який формально не брав участі у провадженні, та відповідного товариства, яке брало участь (див. там само). З іншого боку, якщо товариство, яке брало участь у національному провадженні, мало єдиного власника, Суд визнавав повноваження цього власника подати скаргу за статтею 6 Конвенції у його особистій якості, тим самим підтвердивши тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника як фізичної особи та як власника товариства (див., наприклад, рішення у справах «Фурман проти росії» (Furman v. Russia), заява № 5945/04, п. 19, від 5 квітня 2007 року, «Ґраберска проти Колишньої Югославської Республіки Македонія» (Graberska v. «the former Yugoslav Republic of Macedonia»), заява № 6924/03, п. 41, від 14 червня 2007 року, та «Гумбатов проти Азербайджану» (Humbatov v. Azerbaijan), заява № 13652/06, п. 21, від 3 грудня 2009 року). Подібного висновку Суд також дійшов у справі, в якій заяву від свого імені подали всі члени кооперативу, який був стороною в національному провадженні (див. рішення у справі «Джафарлі та інші проти Азербайджану» (Jafarli and Others v. Azerbaijan), заява № 36079/06, пункти 40-41, від 29 липня 2010 року).

За цих обставин неприроднім був би висновок, що провадження, у результаті якого було підтверджено право фермерського господарства заявника на земельну ділянку, не було визначальним для цивільних прав і обов`язків заявника. Відповідно заявник може вважати себе потерпілим від невиконання рішення суду 1994 року. Отже, заперечення Уряду має бути відхилено (п.48 рішення

У п.60, 61 Єропейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» зазначено: суд повторює, що подібно до зазначених вище міркувань стосовно статусу потерпілого від порушення статті 6 Конвенції, одноосібний власник товариства може вважати себе потерпілим від втручання в його особисті права за статтею 1 Першого протоколу в результаті дій, спрямованих проти його товариства (див., серед інших джерел, ухвали щодо прийнятності у справах «Анкаркрона проти Швеції» (Ankarcrona v. Sweden), заява № 35178/97, від 27 червня 2000 року, «Носов проти росії» (Nosovv. Russia), заява № 30877/02, від 20 жовтня 2005 року, а також зазначене вище рішення у справі «Гумбатов проти Азербайджану» (Humbatov v. Azerbaijan), п. 21). У нещодавній справі «Хамідов проти Росії» (Khamidov v. Russia) (заява № 72118/01, п. 125, ECHR 2007-XII (витяги)) Суд дійшов висновку про застосовність статті 1 Першого протоколу до скарги про втручання в сімейний бізнес, поданої від свого імені одним із двох задіяних у ньому братів. У цій справі Суд взяв до уваги ту обставину, що у національному провадженні ці брати діяли спільно, а заяву, подану заявником до Суду, загалом підтримував і його брат.

Повертаючись до обставин цієї справи, Суд вважає, що його висновки про тісний зв`язок між інтересом заявника щодо спірної земельної ділянки як фізичної особи та як власника фермерського господарства так само стосуються і цієї справи (див. вище пункти 47-48).

Позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду як фізичній особі, виключно з обставиною пов`язаності з його одноосібною власністю юридичної особи Фермерського господарства «Рисовський» та бездіяльністю відповідача щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, який виданий на виконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994р. у результаті якого було підтверджено право фермерського господарства заявника на земельну ділянку. Враховуючи тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника як фізичної особи та як власника товариства Європейський суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» зробив висновок про відшкодування на цій підставі ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 8000 Євро.

Разом з тим у справі за позовом Фермерського господарства «Рисовський до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди за період з 1994 - 2020 роки, Західний апеляційний господарський суд у своїй постанові від 15.11.2021р. у справі № 914/2546/20, вказав: встановивши, що за рішенням Європейського суду з прав людини, остаточне рішення від 20.01.2012 у справі Рисовський проти України відшкодовано 8 000,00 євро моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період з 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода вже відшкодована позивачу. Згідно даного рішення Західним апеляційним господарським судом було стягнуто на користь на користь Фермерського господарства «Рисовський» 390 000, 00 грн моральної шкоди за період з 20.01.2012р. по 06.06.2018рік.

Верховний суд у своїй ухвалі від 31.05.2022р. в даній справі зазначив, що задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 390 000,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди за період із 1994 року по 20.01.2012, оскільки за цей період моральна шкода вже відшкодована позивачеві (згідно з рішенням ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі "Рисовський проти України" ОСОБА_1 було відшкодовано 8 000,00 євро моральної шкоди).

Як встановлено вище, у справі № 914/3502/21 за позовом Фермерського господарства «Рисовський до Фермерське господарство «Рисовський» до Солонківської сільської ради Львівської області про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди за період 1997-2022 роки, господарським судом Львівської області у постанові від 30.06.2022р. також зроблено висновок, що з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на момент прийняття рішення (6'500,00 грн./міс.), суд встановив, що правомірним є стягнення з відповідача 304 525,00 грн. моральної шкоди за період з 06.06.2018 по квітень 2022 (до 06.06.2018 сільська рада не вправі була розпоряджатися відповідною земельною ділянкою)

У справах № 914/3502/21, 914/2546/20, 914/666/23, 914/665/23 завдана моральна шкода, обґрунтовувалась тривалим невиконанням наказу Господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994р.

Враховуючи тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника як фізичної особи та як власника товариства, з підстав тривалого невиконання рішенням суду у справі № 5/79 від 13.10.1994р., позивачу як одноосібному власнику фермерського господарства «Рисовський» вже відшкодована моральна шкода згідно рішення судів: рішенням ЄСПЛ "Рисовський проти України" від 20.01.2012 уже стягнуто моральну шкоду за невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 за період з 1994 року по 20.01.2012р., рішеннями у справі № 914/2546/20 стягнуто моральну шкоду за період з 20.01.2012р по 06.06.2018р. та у справі № 914/3502/21 стягнуто моральну шкоду за періодз 06.06.2018р. по по квітень 2022р., що охоплює проміжок часу з 01.01.1995 року по 01.01.2019рік, за який заявлена до стягнення з аналогічних підстав моральна шкода у цій справі.

Відповідно до п.5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем не наведено будь-яких інших підстав, якими він обгрунтовує завдану йому моральну шкоду, і які не були враховані при відшкодуванні моральної шкоди згідно рішень судів у справі № 914/3502/21 та у справі 914/2546/20.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 754/13692/15-ц зробив висновок, що стягнення національним судом на користь позивача грошової компенсації за одне і теж саме порушення його прав, з одних і тих же підстав, призведе до подвійного стягненню коштів, що суперечить вимогам п.5 ст.23 ЦК України.

Про неможливість подвійного стягнення моральної шкоди також вказано у постанові Верховного суду від 17.04.2024р. у справі № 914/666/23, а якій зазначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 ЦК України). Тобто, у разі реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз, позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (у цьому випадку за тривале невиконання рішення Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994), за винятком, якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом.

Вказане свідчить, що відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області та приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволення позовних вимог в повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області , Львівська область, Львівський район, с. Солонка, вул. Центральна, 3.

СуддяН. Б. Добош