01.05.2025 Справа № 363/1190/25
РІШЕННЯ

Іменем України

01 травня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участі секретаря Ходасевич Д.К., розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

05.03.2025 року до суду від ОСОБА_1 надійшла вказана позовна заява, в якій позивачка просила змінити розмір аліментів, який було встановлено рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.08.2021 року, а саме з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття.

В обґрунтування позову зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Позивачка вказує, що на даний час вони з відповідачем проживають окремо, діти проживають з нею. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16.12.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Іншим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.03.2019 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/6 частини кожному від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.11.2018 року та до досягнення дітьми повноліття. Також, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.08.2021 року збільшено розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивачки до 2 000 грн. на кожну дитину, з наступною індексацією відповідно до закону. Враховуючи, що дохід позивачки не дозволяє повноцінно забезпечити потреби дітей, а вирішити це питання з батьком дітей в добровільному порядку не вдалось, вона змушена була звернутися до суду із вказаним позовом. Позивачці відомо, що відповідач є здоровим, працездатним і може надавати дітям більшу матеріальну допомогу, оскільки тих аліментів, які він вже сплачує не вистачає для забезпечення їх нормального розвитку, особливо останнім часом, коли зріс розмір мінімальної заробітної плати, підвищились ціни на всі продукти та послуги.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.03.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, при цьому 11.04.2025 року до суду від його представника адвоката Лещенка Ю.В. надійшла заява в якій відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування заяви посилався на те, що фінансове становище відповідача наразі є складним, він має іншу сім`ю, про яку також повинен піклуватися та допомагати. Крім двох дітей з позивачкою, відповідач має ще трьох дітей у іншому шлюбі. Проте, відповідач не відмовляється від сплати аліментів та хоче утримувати своїх дітей по мірі його можливостей. Крім того, позивачка з дітьми, починаючи з березня 2014 року і по теперішній час, проживають у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка подавала позов щодо поділу майна квартири за АДРЕСА_2 , однак рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.10.2021 року у справі за №363/4305/20, яке вступило в законну силу 11.11.2021 року, їй у позові було відмовлено. Відповідач належним чином та порядно відноситься до своїх дітей та колишньої дружини, яка комфортно та без проблем проживає у його квартирі, що просить врахувати під час розгляду цієї справи.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутністю учасників провадження, суд враховує їх належне повідомлення про день, час та місце розгляду справи, наявність заяви позивачки, а також те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, додані до позову письмові докази, суд приходить до наступного:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України - предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (сторони по справі) є спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (а.с. 12-13).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16.11.2018 року у справі за №363/3188/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 14-16).

З виконавчого листа за №363/4748/18 від 08.05.2019 року вбачається, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.03.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини кожному від усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 10-11).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.08.2021 року у справі за №363/755/21, що набрало законної сили 07.09.2021 року, збільшено розмір аліментів, які підлягають стягненню на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22.03.2019 року у справі за №363/4748/18, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн., щомісяця на кожну дитину, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття (а.с.17-21).

Позивачка в своєму позові зазначила, що тих аліментів, які сплачує відповідач у твердій грошовій сумі не вистачає для забезпечення нормального розвитку дітей, особливо останнім часом коли зріс розмір мінімальної заробітної плати, підвищились ціни на всі продукти та послуги, внаслідок чого вона і змушена була звернутися до суду.

Частково визнаючи позовні вимоги представником відповідача долучено до матеріалів справи наступні докази:

Так, судом встановлено, що 05.03.2014 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець - відповідач) укладено договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 47-48).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.10.2021 року у справі за №363/4305/20, яке набрало законної сили 11.11.2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Предметом позову у даній справі була і зазначена вище квартира (а.с. 49-52).

Як зазначив представник відповідача, у заяві про часткове визнання позовних вимог, позивачка разом з дітьми на даний час проживає в квартири відповідача, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана обставина не заперечена та не спростована позивачкою.

09.01.2020 року ОСОБА_2 (відповідач) зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 09.01.2020 року (а.с. 41).

Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 віл 10.07.2007 року, № НОМЕР_5 від 10.07.2007 року та № НОМЕР_6 від 08.06.2012 року ОСОБА_7 (дружина відповідача) має трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких записаний ОСОБА_11 (а.с. 42-44).

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 09.02.2018 року вбачається, що батько неповнолітніх дітей ОСОБА_7 (дружини відповідача) ОСОБА_11 помер - ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 45).

З посвідчення серії НОМЕР_8 від 21.11.2022 року вбачається, що родина ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (відповідач по справі) є багатодітною та мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. У вказаному посвідченні ОСОБА_2 записаний батьком дітей: ОСОБА_9 , 2007 року народження, ОСОБА_8 , 2007 року народження та ОСОБА_10 , 2012 року народження (а.с. 46).

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Стаття 141 СК України зазначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Передбачена ст. 184 СК України, тверда грошова сума - це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою, визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Частина 2 цієї статті передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, за змістом ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», який був чинним на дату ухвалення рішення у справі про збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача на утримання двох дітей, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць був у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» - прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.

Отже, розмір аліментів, визначений судом 02.08.2021 року у розмірі 2 000 грн. на кожну дитину сторін по справі є недостатнім для їх утримання та забезпечення належного рівня життя, необхідного для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Ті обставини, що з віком потреби дітей зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживають діти, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду, лікування та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказування.

Суд враховує, що виховання дітей одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дітей таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі за №565/2071/19 від 16.09.2020 року.

Отже, постійні зміни співвідношення розміру аліментів у твердому розмірі з прожитковим мінімумом, інфляція грошових коштів, проблеми, що виникають із застосуванням щомісячної індексації цього розміру, дійсно свідчать про те, що визначення аліментів на дитину у частці від заробітку (доходу) батька буде сприяти захисту інтересів дітей сторін по справі.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом за №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу за №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України за №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991 року і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції).

Також, ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Так, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни, раніше встановленого розміру аліментів, за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів, шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів, шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України - зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Правова позиція ВСУ у справі за №143 цс 13 від 05.02.2014 року).

Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце, як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дітей, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а тому змінює спосіб стягнення аліментів, що вже стягуються за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.08.2021 року у справі за №363/755/21, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей, з твердої грошової суми в розмірі 2 000 грн. на кожну дитину щомісячно, на 1/4 частку заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дітей, їх рівню життя, фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку.

Задовольняючи вимоги позивачки частково, а саме в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, а не 1/3, як просила позивачка, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, який наразі має іншу сім`ю, утримує ще трьох неповнолітніх дітей, має статус багатодітного батька.

Суд також зауважує, що розмір аліментів, визначений цим рішенням суду, не вважається незмінним. Так, в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (ч. 1 ст. 192 СК України).

Сплата аліментів при визначеному новому способі проводиться з дня набрання рішення законної сили (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 180, 182 -184, 141, 150, 192 СК України, ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 223, 258 -259, 265, 268, 274-279, 354 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів задовольнити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів, які вже стягуються за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.08.2021 року, у справі №363/755/21, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 000 грн. щомісячно на кожну дитину, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття, на 1/4 частку заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Після набрання рішення у даній справи законної сили виконавчий лист, виданий Вишгородським районним судом Київської області у справі за №363/755/21 відізвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 1211, 20 гривень.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_3 .

Головуюча суддя О.П. Дьоміна