Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3669/24
Провадження № 22-ц/812/548/25
Провадження № 22-ц/812/757/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

28 квітня 2025 року м. Миколаїв справа № 487/3669/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Кучерявої Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2025 року, ухвалені у складі головуючого судді Карташевої Т.А. у приміщенні цього суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеного небезпеки.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2024 року залучено до участі у справі співвідповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна».

Позов обґрунтований тим, що 10 лютого 2023 року о 13:50 в м. Миколаєві в районі будинку 2/2 по вул. Генерала Карпенка відповідач ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Москвич 412» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, допустив зіткнення з велосипедом FORMULA MOTION AM DD, яким керував позивач.

Вина ОСОБА_3 п ідтверджується постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року.

Позивач зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений належний йому велосипед, вартість відновлювального ремонту якого склала 4 990 грн. Крім того, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням велосипеда.

Його претензію щодо досудового врегулювання спору ОСОБА_3 проігнорував.

Посилаючись на викладене, уточнюючи позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» матеріальну шкоду в розмірі 4 990 грн та 250 грн (5%) в рахунок відшкодування моральної шкоди; з ОСОБА_3 - 4 750 грн моральної шкоди.

У відзивах на позов, як ОСОБА_3 , так і ПрАТ «СК «Євроінс Україна» посилалися на недоведеність та необґрунтованість його доводів.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 2 000 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 484,48 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів позовні вимоги про відшкодування вартості відновлювального ремонту велосипеда належними та допустимими доказами.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд вважав такими, що підлягають частковому задоволенню.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховуючи вимоги розумності і справедливості, те, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_3 позивачу було завдано моральні страждання, пов`язані з пошкодженням його майна, вважав, що відповідач ОСОБА_3 повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду у сумі 2 000 грн. Покладання обов`язку з відшкодування моральної шкоди на ПрАТ «СК «Євроінс Україна», на думку суду, не відповідає нормам чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 26-1), який передбачав виплату моральної шкоди страховиком виключно потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду.

12 грудня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_3 , в якій він просив ухвалити додаткове рішення у справі про стягнення з позивача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2025 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалено у справі додаткове рішення про судові витрати, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог становить 2 002 грн (10 000х20,02%:100). При цьому з урахуванням обставин справи, в якій ОСОБА_2 є потерпілою особою та вживав дії для досудового вирішення спору, вимог розумності та справедливості, з урахуванням складності справи та необхідності вчинення певних процесуальних дій, ціни позову, суд вважав можливим зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 1 000 грн.

Не погодившись з такими судовими рішеннями ОСОБА_2 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення та апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції, в яких просив рішення суду змінити та задовольнити його позов у повному обсязі, додаткове рішення скасувати та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Скарги обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігноруванням його доводів та наданих ним доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , не погодився з доводами скарги, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Інший відповідач правом подати відзив на апеляційні скарги не скористався.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 лютого 2023 року о 13:50 в м. Миколаєві в районі будинку 2/2 по вул. Генерала Карпенка, ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Москвич 412» реєстраційний номер НОМЕР_1 , був не уважний, не врахував дорожню обстановку, рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпеці свого руху, внаслідок чого відбулося зіткнення з велосипедом FORMULA MOTION AM DD, яким керував позивач ОСОБА_2 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, але провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Москвич 412» реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», відповідно до полісу №СА/0092212 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02 грудня 2023 року.

Позивач зазначав, що внаслідок ДТП був пошкоджений його велосипед, вартість відновлювального ремонту якого складає 4 990 грн.

З претензією щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача ОСОБА_3 , який шкоду не відшкодував. За виплатою страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» ОСОБА_2 не звертався.

Страховик майнові вимоги позивача не визнав.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини заподіювача шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування може бути, зокрема відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

Згідно з пунктом 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 28 Закону, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Статтею 29 Закону визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі №754/5129/15-ц виснував, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України). Тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, велосипед - транспортний засіб, крім крісел колісних, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому.

Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Методика застосовується з метою, зокрема визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження колісного транспортного засобу; визначення вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів визначено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Верховний Суд в постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц зазначив, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Пунктом 1 частини першої статті 103 ЦПК України встановлено, що суд призначає експертизу у справі якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення (частина перша статті 106 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач надав товарний чек №02 від 05 лютого 2023 року ФОП ОСОБА_5 про вартість велосипеда FORMULA MOTION 29»/21» в розмірі 12 000 грн; два товарних чека від 11 квітня 2023 року ФОП ОСОБА_6 про придбання деталей, перелік яких вказаний у чеках (11 найменувань), на суму 4 990 грн.

З матеріалів справи убачається, що під час оформлення адміністративних матеріалів №3/487/1271/23 та №3/487/1269/23 та схем дорожньо-транспортної пригоди таких пошкоджень велосипеда, які потребували заміни деталей вказаних у наданих позивачем чеках не було зафіксовано.

Іншого позивачем не надано, хоча це згідно приписів статей 12, 81 ЦПК України є його обов`язком.

Отже можна прийти до висновку, що огляд велосипеду на стан справності деталей та пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за обставин даної справи взагалі не проводився.

Аналізуючи вищевикладені обставини суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наданими позивачем товарними чеками не підтверджено, які саме пошкодження отримав велосипед під час ДТП, у зв`язку з чим неможливо встановити, які саме роботи з відновлювального ремонту повинні були проводитись, що призводить до неможливості встановлення реального розміру збитків.

Так, зазначені чеки містять найменування деталей, які складаються з 11 позицій, тоді як зі схеми місця ДТП, яка наявна в матеріалах адміністративної справи №3/487/1271/23 відносно ОСОБА_3 та була оглянута в судовому засіданні, вбачається, що перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень велосипеда FORMULA, отриманих внаслідок ДТП, складається лише з переднього обода колеса. Отже, товарні чеки не доводять, що придбані деталі були пошкоджені внаслідок ДТП.

Позивачу та його представнику судом першої інстанції було роз`яснено право заявити клопотання про призначення експертизи, під час якої експерт міг встановити пошкоджені деталі велосипеда та визначити, які саме з них потребують заміни, а які ремонту, проте позивач даним правом не скористався.

Як зазначалось вище, обов`язком потерпілого є доведення належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

З огляду на вказане, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про не доведеність позивачем розміру завданого йому матеріального збитку.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, а відтак дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, та одночасно передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у деліктних правовідносинах на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини, якщо позивачем доведено завдання йому шкоди.

За наведених обставин, судом правильно встановлено наявність шкоди, яку заподіяно позивачу, у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а також наявність вини відповідача.

Обґрунтовуючи сам розмір грошової компенсації моральної шкоди, позивач посилався на перенесені душевних страждань у зв`язку з пошкодженням його майна, що в повній мірі враховано судом першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості.

Тому посилання позивача на недостатність врахування судом усіх обставин справи, що призвело до визначення ним розміру грошової компенсації моральної шкоди, який позивач вважає недостатнім для відновлення свого стану, не є слушними.

Усі обставини справи, про які сторони належним чином повідомили суд першої інстанції ним враховані, а надані на їх підтвердження докази належним чином досліджені.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що покладання обов`язку з відшкодування моральної шкоди на ПрАТ «СК «Євроінс Україна» не відповідає нормам чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 26-1), який передбачав виплату моральної шкоди страховиком виключно потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_2 внаслідок ДТП не встановлено.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21 (провадження № 61-11490св23).

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до наданих відповідачем ОСОБА_3 доказів його витрати на правничу допомогу складають 10 000 грн, що із застосуванням принципу пропорційності до задоволених вимог у разі часткового задоволення позову, встановленого частиною другою статті 141 ЦПК України, становить 2 002 грн (10 000х20,02%:100).

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в достатній мірі врахував обставини справи, в якій ОСОБА_2 є потерпілою особою та вживав дії для досудового вирішення спору, вимоги розумності та справедливості, та з урахуванням складності справи та необхідності вчинення певних процесуальних дій, ціни позову, обґрунтовано зменшив розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, стягнувши на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн.

Таким чином, доводи апеляційних скарг були предметом розгляду в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду. Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального права.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом також не встановлено. Отже, підстав для скасування судових рішень в межах доводів апеляційних скарг не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскаржувані рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2025 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 29 квітня 2025 року.