КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/827/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 757/1758/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 27.04.2005 року і 04.05.2005 року він розмістив у відділені банку депозитні вклади у розмірах 158 512,68 грн та 203 341,33 грн, які були конвертовані у долари США на суму 29 869,60 доларів США та 38 332,49 доларів США відповідно. Всі документи від банку підписував заступник директора Правобережного відділення ДРУ ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4.

По закінченню терміну вказаних депозитних договорів без зняття коштів з процентами укладалися наступні строкові депозитні договори з конвертацією у євро.

Вкладені кошти йому повернено не було та в подальшому стягнено судовими рішеннями у справі № 757/24677/18-ц. Грошові кошти за договорами банківського вкладу відповідач не повернув у зв`язку з протиправними діями його працівників під час оформлення депозитів. Унаслідок таких дій позивач роками був позбавлений можливості розпоряджатися своїми коштами.

Позивач зазначав, що за роки неповернення йому коштів він зазнав морального травмування. Ситуація з неповернення коштів та довготривалі судові процеси психологічно виснажували його, він відчував душевні страждання, нервував, страждав безсонням і т.д. Такі страждання були наслідком очевидної протиправної і винної поведінки банку, який не повертав вклади.

Посилаючись на ст. ст. 23, 386, 611, 1167 ЦК України, позивач просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 17 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої тривалим неповерненням депозитних коштів за договорами про депозитні вклади від 27.04.2005 року № On48631298 та від 04.05.2005 року № On48631303.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що судовими рішеннями у справі № 757/24677/18 встановлено факт безпідставності неповернення банком депозитів за депозитними договорами позивачу, а відповідно і завдання йому моральної шкоди, спричиненої тривалим неповерненням цих вкладів. За сімнадцять років не повернення депозитних вкладів він зазнав морального травмування.Довготривалі судові процеси з елементами зловживання процесуальними правами банком психологічно виснажували його, впливаючи на психологічне здоров`я. Позивач відчував душевні страждання, стресував, нервував, переживав, втомлювався, страждав безсонням. Ці страждання були наслідком протиправної і винної поведінки банку, який не повертав вклади. За період тривалого судового процесу кошти у гривні суттєво знецінилися, тобто реально відбулось фактичне пошкодження майна, від чого позивачтакож страждав.

Дії банку по неповерненню законних коштів принижували його, як особистість, його ділову репутацію. Банк тривалий час, у тому числі у судовому порядку, намагався доводити, що він безпідставно набув права на кошти, намагаючись штучно позбавити його своєї власності. Між умисно допущеним банком цивільно-правовим порушенням і спричиненою моральною шкодою простежується прямий причино-наслідковий зв`язок.

Обґрунтованість заявленої суми відшкодування підтверджується наданим висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_3 від 05.02.2023 року, у якому детально проаналізовано обставини психотравмування з фіксацією його сутності. Незважаючи на заперечення банку, наданий висновок спеціаліста-психолога є належним доказовим документом, який суд має взяти до уваги та відповідно його оцінити, чого суд у оскаржуваному рішенні не здійснив. Звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18.

У поясненнях на апеляційну скаргу представник відповідача АТ КБ «Привабанк» - Яндульський Д.В.,вважаючи доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що позивачем не доведено неправомірності поведінки банку, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, не надано беззаперечних доказів вини банку у завданні моральної шкоди, а також не доведено наявності та розміру завданої моральної шкоди на підставі належних та допустимих доказів.

Вважає, що висновок спеціаліста-психолога ОСОБА_3 від 05.02.2023 року не є належним, допустимим та достовірним доказом. Зазначений доказ подано позивачем з порушенням строку, встановленого ч. 2 ст. 83 ЦПК України та без дотримання умов, встановлених ч. 4 ст. 83 ЦПК України, позивач не надав жодних обґрунтувань та доказів на підтвердження неможливості отримання та подання даного доказу раніше.

Крім того, разом з таким висновком не надано жодних документів, які б свідчили про наявність у його автора необхідної кваліфікації. Висновок психологічного дослідження фізичної особи складений спеціалістом-психологом, який не є атестованим судовим експертом. Спеціаліст-психолог під час складання висновку психологічного дослідження фізичної особи не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Вказує, що спеціаліст-психолог під час складання висновку психологічного дослідження використовував методики, які не включено до реєстру методик проведення судових експертиз.

Крім того, визначений позивачем розмір моральної шкоди є необґрунтований та надмірно завищений. Разом з позовною заявою позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди та на підтвердження розміру такої шкоди.

Сам по собі судовий розгляд справи жодним чином не підтверджує факт неправомірної поведінки банку щодо позивача, адже банк надавав обґрунтовані заперечення по справі. У поведінці банку відсутні ознаки неправомірності, адже заперечення банку були обґрунтовані, а в діях банку не було умислу на вчинення протиправних дій (поведінки) щодо позивача. Позивач не підтвердив жодним належним доказом, що саме завадило йому звернутися до суду за захистом свої порушених прав та інтересів раніше, ніж через 13 років після закінчення строку дії укладених ним договорів.

Зазначає, що в даному випадку саме позивач зволікав із зверненням до суду за захистом тих прав та інтересів, які він вважав порушеними. У вкладника було право на звернення до суду ще у 2005 році, однак він свідомо вирішив використати таке право лише у 2018 році, а тому посилання позивача на те, що тривале неповернення йому коштів та довготривалість судового процесу завдали йому моральну шкоду, є безпідставним.

Зазначає, що заявлена позивачем у позові до стягнення моральна шкода у розмірі 17 000 000 грн вочевидь не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, та направлена саме на безпідставне збагачення позивача, оскільки у 6 раз перевищує суму стягнутих коштів за депозитними договорами разом з усіма нарахуваннями.

Крім того, звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду у справі №757/33008/22 відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у тотожній справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Пономарь С.Г. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, в якому просив стягнути з останнього 134 476,28 Євро та 244 276 668,84 грн, які складаються з: суми вкладів - 55 243,66 Євро, процентів за вкладами - 79 232,62 Євро, трьох процентів річних - 667 422,57 грн, пені - 243609 246,27 грн

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року у справі № 757/24677/18-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором вкладу від 27.04.2005 року № On48631298 в сумі 24 197,89 євро та проценти за цим вкладом у сумі 714,67 євро (за період з 28.04.2005 року по 04.08.2005 року).

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором вкладу від 04.05.2005 року № On48631303 в сумі 31 045,77 євро та проценти за цим вкладом у сумі 879,49 євро (за період з 05.05.2005 року по 07.08.2005 року).

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі трьох процентів від суми невиконаного зобов`язання на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 1 083 418,57 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 1 083 418,57 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 8 810 грн. В задоволенні іншої частини відмовлено (т. 1 а. с. 17-22).

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року у справі № 757/24677/18-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 1 083 418, 57 грн змінено, стягнуто із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за вкладами № НОМЕР_1 та № On48631303 у розмірі 5 115,40 євро.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення пені в розмірі трьох процентів від суми невиконаного зобов`язання на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 083 418,57 грн - скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення пені.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 1 а. с. 23-33).

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 3 % річних скасовано.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 3 % річних змінено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за договором про депозитний вклад від 27.04.2005 року № On48631298 у розмірі 285 557,36 грн, за договором про депозитний вклад від 04.05.2005 року № On48631303 у розмірі 366 128,35 грн, а всього 651 685,71 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів за договорами про депозитний вклад та судового збору змінено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договором про депозитний вклад від 27.04.2005 року № On48631298 у розмірі 663,62 євро та за договором про депозитний вклад від 04.05.2005 року № On48631303 у розмірі 860,78 євро.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми вкладів за договорами про депозитний вклад залишено без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» залишено без змін (т. 1 а. с. 33-59).

Вказаними судовими рішеннями встановлено наступні обставини.

14.10.2004 року та 28.10.2004 року між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено договори банківських вкладів № On01631524 та № On01631539, за якими ОСОБА_1 вніс до банку за кожним вкладом відповідно 158 512,68 грн та 203 411,38 грн строком на три місяці, які після закінчення терміну їх дії були переукладені та конвертовані.

Так, 17.01.2005 року і 31.01.2005 року між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено наступні договори про депозитний вклад: № On01631625 на суму 31 142,70 доларів США зі строком повернення до 18.04.2005 року під 11 % процентів річних та № On01631628 на суму 38 912,20 доларів США зі строком повернення до 01.05.2005 року під 11 % процентів річних. На виконання цих договорів банком видано відповідні меморіальні ордери.

По закінченню терміну дії цих депозитних договорів із вкладом в доларах США ОСОБА_1 уклав з банком строкові депозитні договори з конвертацією у євро: від 27.04.2005 року № Оn48631298 на суму 24 197,89 євро під 11 % річних та від 04.05.2005 року № Оn48631303 на суму 31 045,77 євро під 11 % річних строком на три місяці.

По закінченню строку депозитних договорів № Оn48631298 та № Оn.08.2005 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про повернення суми банківських вкладів з нарахованими процентами, однак банк відмовив у задоволені заяви посилаючись на відсутність обліку цих коштів в банку. При цьому банк, не заперечуючи сам факт існування депозитних договорів № Оn48631298 та № Оn 48631303, зазначив, що останні оформлювались працівником цього банку - ОСОБА_4 , відносно якого порушено кримінальну справу за ч. 5 ст. 191 України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що неповернення грошових коштів за договорами банківських вкладів відбулось внаслідок протиправних дій працівника банку ОСОБА_4 , при цьому матеріали справи не містять доказів притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення таких дій.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що постановою старшого слідчого по ОВС слідчого відділу управління СБУ в Дніпропетровській області капітана юстиції Янковського І.Є. від 24.05.2005 року порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_4 за фактом заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

За фабулою справи 16 та 17 травня 2002 року заступник директора Правобережного відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4. на підставі видаткових касових документів - сліпів - отримав у касі Правобережного відділення ЗАТ КБ «Приватбанк» з електронних карток, зареєстрованих на його ім`я, грошові кошти у розмірі 385 819,49 грн, 102 835,86 дол. США та 24 766,95 євро. Згідно з даними ЗАТ КБ «Приватбанк» перераховані видаткові касові документи - сліпи - є підробленими, так як авторизаційних запитів за електронними картками ОСОБА_4 для підтвердження наявності грошових коштів на рахунках в період з 01.05.2005 року по 20.05.2005 року в службу авторизації банку не надходило і вказаних сум на рахунках ОСОБА_4 не було.

Постановою старшого слідчого по ОВС слідчого відділу управління СБУ в Дніпропетровській області капітана юстиції Янковського І.Є. від 22.09.2005 року ОСОБА_4 пред`явлено звинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 і ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Постановою старшого слідчого по ОВС слідчого відділу управління СБУ в Дніпропетровській області капітана юстиції Янковського І.Є. від 27.09.2005 року ОСОБА_4 оголошено в розшук.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2005 року провадження досудового розслідування по кримінальній справі № 131 за звинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 і ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, призупинено до розшуку підозрюваного.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2011 року обрано ОСОБА_4 , який оголошений у міжнародний розшук, міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, встановлено, що за фактом незаконного заволодіння колишнім працівником АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 грошовими коштами, у тому числі коштами, внесеними позивачем на депозитний рахунок банку за договорами від 27.04.2005 року № Оn48631298 на суму 24 197,89 євро під 11 % річних та від 04.05.2005 року № Оn48631303 на суму 31 045,77 євро, порушено кримінальну справу. Вказана кримінальна справа не завершена, провадження у справі зупинено, сам ОСОБА_4 перебуває у розшуку, доказів притягнення останнього до кримінальної відповідальності матеріали справи не містять.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, у листопаді 2005 року позивач ОСОБА_1 звертався з позовом до ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів депозитного вкладу, стягнення грошових коштів та стягнення збитків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2009 року, у справі № 2-80/2009 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд виходив з того, що обставини заволодіння грошовими коштами позивача ОСОБА_1 та винні у цьому особи встановлюються досудовим слідством у кримінальній справі порушеній за ч.5 ст.191 КК України; заволодіння грошовими коштами позивача ОСОБА_1 здійснено в результаті злочину, і, оскільки обставини злочину та винні особи не встановлені, в такому разі відсутні підстави відшкодування шкоди відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк» згідно зі ст. 1073 ЦК України, а також і з відповідача ОСОБА_4 .

Разом з цим, колегія суддів бере до уваги, що судовими рішеннями у справі № 757/24677/18-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу стягнуто із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суми вкладів за депозитними договорами від 27.04.2005 року № Оn48631298 та від 04.05.2005 року № Оn48631303 разом із нарахованими відсотками та штрафними санкціями.

Стягуючи таку заборгованість, суди виходили з доведеності факту укладення сторонами договорів банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитні рахунки та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення.

Судами було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц про те, що саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, а тому недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Відтак, колегія суддів враховує встановлені судами у справі № 757/24677/18-ц обставини як преюдиційні для цієї справи в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що саме АТ КБ «Приватбанк» є відповідальною особою за заподіяну позивачу шкоду, оскільки договірні відносини в останнього виникли саме з банком, який відкрив позивачу депозитні рахунки та на які позивачем були внесені грошові кошти.

Судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 , передаючи в депозит банку власні кошти, вважав, що буде мати гарантію їх повернення з відсотками. Однак, після того, як банк відмовився повернути кошти, посилаючись на те, що коштами заволодів працівник банку, позивач був позбавлений можливості ними користуватись. Змушений був витрачати час і моральні зусилля для захисту своїх прав в судах протягом тривалого часу.

Сам факт протиправних дій працівника банку ОСОБА_4 щодо заволодіння грошовими коштами, які були внесенні вкладниками на депозитні рахунки, не є тією обставиною, яка звільняє банк від відповідальності за заподіяну вкладнику шкоду, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що у зв`язку з тривалим (більше 17 років) неповерненням банком його грошових коштів він зазнав моральних страждань.

Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням права власності, передбачено також ч. 3 ст. 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу).

Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 761/31065/14-ц , від 01 червня 2016 року в справі № 761/13926/15-ц , від 28 вересня 2016 року в справі № 180/1179/15-ц, від 13 березня 2017 року в справі № 761/14537/15-ц, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, незважаючи на умови укладеного договору, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої вкладникові таким неналежним наданням фінансової послуги.

Пункт 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Аналіз наведених правових норм вказує, що порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, незважаючи на умови укладеного договору, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої вкладникові таким неналежним наданням фінансової послуги.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст. ст. 16 та 23 ЦК України і ст. ст. 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Зазначений правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16.

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 1 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

Уклавши договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання.

Колегія суддів вважає, що факт не повернення банком позивачу його коштів протягом тривалого часу - 17 років (з моменту настання строку повернення депозиту до набрання законної сили судовим рішенням про стягнення заборгованості) безумовно призвів до моральних страждань та психологічних переживань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням наведеного та встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його прав як споживача.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди, визначеної позивачем.

Згідно з наданим позивачем висновком спеціаліста-психолога за результатами психологічного дослідження фізичної особи рекомендований розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди становить 17 000 000 гривень (т. 1 а. с. 168-184).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 « з огляду на вказані приписи навіть за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК України) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК України) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК України), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості».

Колегія суддів вважає, що наданий позивачем висновок не є належним доказом у справі з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 6.4. , 6.6 розділу IV Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року, в редакції наказу № 1950/5 від 26.12.2012 року, основним завданням психологічної експертизи є визначення у підекспертної особи: індивідуально-психологічних особливостей, рис характеру, провідних якостей особистості; мотивотвірних чинників психічного життя і поведінки; емоційних реакцій та станів; закономірностей перебігу психічних процесів, рівня їхнього розвитку та індивідуальних її властивостей.

До орієнтовного переліку вирішуваних питань належать:

- Чи є ситуація, що досліджується за справою, психотравмувальною для особи (прізвище, ім`я та по батькові)? Якщо так, то чи завдані особі (прізвище, ім`я та по батькові) страждання (моральна шкода)?

- Чи спричинені особі (прізвище, ім`я та по батькові) страждання (моральна шкода) за умов ситуації (зазначаються умови ситуації), що досліджуються у справі? Якщо особі (прізвище, ім`я та по батькові) завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)?

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 09.02.2023 року сторона позивача подав до суду першої інстанції не висновок експерта, а висновок «Спеціаліста-психолога за результатами психологічного дослідження фізичної особи», відповідно до якого :

- досліджена ситуація з безпідставним неповерненням ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» депозитних вкладів: № 0n48631298 від 27.04.2005 року та від 04.05.2005 року № 0n48631303 з очевидністю, була глибоко психотравмуючою для нього;

- глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для його фізичного і психологічного здоров`я;

- за обставинами, які розглянуті у дослідженні, заявнику ОСОБА_1 завдано моральної шкоди;

- між спричиненою заявнику ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами через безпідставне неповернення законних депозитів, вбачається прямий причино-наслідковий зв`язок;

- рекомендований розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої заявнику ОСОБА_1 , з урахуванням протяжності та надінтенсивної стресогенної ситуації, становить 17 (сімнадцять) млн грн.

Як зазначено у висновку спеціаліста-психолога, ОСОБА_3 є психологом та лікарем-психотерапевтом, який має вищу освіту, диплом Національного педагогічного університету ім. М.П. Драгоманова, серії КВ № 13631838 від 30 червня 2000 року, спеціальність - практична психологія.

У висновку зазначено, що додатками до нього є: копії документів спеціаліста-психолога ОСОБА_3 , копії документів дослідження на 14 аркушах.

Проте з копії наявного у матеріалах справи документу - диплому бакалавра вбачається, що це є зовсім інший диплом, ніж той, про який зазначено спеціалістом у висновку, а саме - диплом бакалавра від 30 червня 2009 року за серії НОМЕР_2 , з якого вбачається, що ОСОБА_3 у 2009 році закінчив Національний педагогічний університет імені М.П. Драгоманова і отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки «Педагогічна освіта» та здобув кваліфікацію бакалавра практичної психології , практичного психолога (т. 2 а. с. 46, 47).

Відповідно до наказу Міністерства освіти та науки України № 199 від 15.04.2008 року, до осіб, які можуть застосовувати методи психологічного і психотерапевтичного впливу як професійну діяльність належать:

- Психолог - фахівець, який має повну вищу освіту за напрямом підготовки «Психологія» (магістр, спеціаліст).

- Лікар-психолог - фахівець, який має повну вищу освіту (магістр, спеціаліст) за напрямом підготовки "Медицина", спеціалізацію за фахом "медична психологія".

- Лікар-психотерапевт - фахівець, який має повну вищу освіту за напрямом підготовки "Медицина", спеціалізацію за фахом "психотерапія".

- Лікар-психіатр - фахівець, який має повну вищу освіту за напрямом підготовки "Медицина", спеціалізацію за фахом "психіатрія".

Таким чином, виходячи з наданих документів та зазначених у самому висновку, висновок психологічного дослідження фізичної особи - ОСОБА_1 складений спеціалістом-психологом, який не є атестованим судовим експертом. Наданий позивачем документ - копія диплому про закінчення Національного педагогічного університету ім. М.П. Драгоманова за напрямом підготовки «Педагогічна освіта» не підтверджує наявності у вказаного спеціаліста кваліфікації для надання відповідних висновків, які можуть бути використані в суді.

Додані стороною позивача копії інших документів щодо кваліфікації ОСОБА_3 (т. 2 а. с. 48-51), а саме: диплом спеціаліста від 13 жовтня 2008 року серії НОМЕР_3 , згідно з яким ОСОБА_3 закінчив у 2008 році АТ ЗТ «Медичний інститут Української асоціації народної медицини» і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікар; диплом магістра від 25 червня 2010 року серії НОМЕР_4 , згідно з яким ОСОБА_3 закінчив у 2010 році Українську військово-медичну академію і отримав вищу освіту за спеціальність «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію магістра медицини; не підтверджують існування у ОСОБА_3 спеціалізації, яка дозволяє йому застосовувати методи психологічного і психотерапевтичного впливу як професійну діяльність. При цьому вказані документи не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки про них не зазначено самим спеціалістом у висновку від 05.02.2023 року.

Щодо наданого стороною позивача сертифікату спеціаліста № 3258 про присвоєння ОСОБА_3 звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю судово-психіатрична експертиза (т. 2 а. с. 52, 53), то колегія суддів враховує, що вказаний сертифікат був дійсний до 24.11.2015 року, про що у ньому зазначено, а тому станом на момент складання ОСОБА_3 висновку такий сертифікат не був дійсний.

Крім того, як вбачається з висновку спеціаліста ОСОБА_3 , спеціалістом прийнято до уваги лише інформацію та документи, надані самим позивачем, зокрема, на сторінках 6 - 14 висновку ( складеного на 17 сторінках) викладено у повному обсязі дану позовну заяву ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Надаючи відповіді на запитання, чи є досліджувана ситуація психотравмуючою для ОСОБА_1 та чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між заподіяною моральною шкодою та психотравмуючими факторами через безпідставне неповернення законних депозитів, спеціалістом прийнято до уваги обставини, які не підтверджені матеріалами справи: «судові процеси з елементами зловживання процесуальними правами банком» ; зроблено висновки про те, що «стан здоров`я та психологічного благополуччя суттєво погіршився», про те, що наступили порушення соматичного характеру - «підвищення артеріального тиску, пришвидшений пульс, порушення процесів травлення, швидка втомлюваність» лише на підставі пояснень позивача та без дослідження будь-якої медичної документації, яка б давала підстави для порівняння стану здоров`я позивача за певний проміжок часу.

Крім того, спеціалістом зроблені висновки, які взагалі не входять до предмету доказування у справі: «такі протиправні дії призвели до приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 », «події патопсихологічного рівня, пов`язані з порушенням його нормального життя та зневіренні у правосудді», «потенційну безперспективність «настання правосуддя».

Враховуючи викладене, колегія суддів не бере до уваги зазначений висновок спеціаліста-психолога.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (висновок Верховного Суду у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 .

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з неповерненням банком протягом 17 років належних позивачу коштів, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань позивача, апеляційний суд вважає справедливою компенсацію у розмірі 80 000 грн, що є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.

Жодних доказів на спростування завдання моральної шкоди відповідач не надав.

Колегія суддів не бере до уваги клопотання відповідача у письмових пояснення на апеляційну скаргу про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки за змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що сторона відповідача не заявляла про застосування до спірних правовідносин позовної давності у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2684 грн. судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2684 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.