КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4460/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи,-

установив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Позовні вимоги мотивувала тим, що приблизно з 2009 року її чоловік- ОСОБА_7 почав стрімко набирати вагу та мав захворювання, ожиріння різного ступеню.

Зазначала, що супутніх суттєвих проблем зі здоров`ям її чоловік не мав, завжди слідкував за станом свого здоров`я та з чіткою періодичністю здавав аналізи, спостерігався у лікаря-кардіолога.

У зв`язку зі збільшенням ваги, у супроводі дочки ОСОБА_4 або її, дружини, він звертався до дієтологів та інших лікарів, які рекомендували йому заняття спортом, однак такі заняття не давали жодних результатів, а вага збільшувалась.

Зазначала, що коли маса тіла ОСОБА_7 збільшилась до 150 кг, останній за результатами пошуку варіантів вирішення проблеми зайвої ваги розглядав можливість проведення операції - резекції шлунку (видалення частини шлунку).

Вказувала, що для консультації, щодо можливості проведення такої операції, у її супроводі, ОСОБА_7 звернувся до лікаря, який спеціалізувався на проведенні такого роду операцій, а саме ОСОБА_8 , який є професором кафедри хірургії та проктології Запорізької медичної академії післядипломної освіти на базі Запорізької міської багатопрофільної клінічної лікарні №9.

Однак, після проведення обстеження ОСОБА_7 лікарем ОСОБА_8 було повідомлено про неможливість проведення операції з резекції шлунку та запропоновано здійснити іншу операцію зі встановлення баріатричного балону.

04 липня 2017 року у Запорізькій міській багатопрофільній клінічній лікарні №9 ОСОБА_7. було проведено операцію зі встановлення баріатричного балону, яка пройшла успішно та без ускладнень, після чого пацієнт в задовільному стані був виписаний з лікарні.

Втім, навіть після встановлення баріатричного балону, ОСОБА_7 продовжував набирати вагу, а тому зі сплином строку, на котрий було встановлено балон, почав шукати лікарів для вилучення балону.

Вказувала, що в результаті пошуку лікарів, в телефонному режимі в одному з медичних закладів йому порекомендували звернутися до лікаря ОСОБА_9 .

08 квітня 2019 року ОСОБА_7 звернувся до Київської обласної клінічної лікарні з метою видалення баріатричного балону. Цього ж дня ним було здано ряд аналізів та проконсультовано про порядок проведення хірургічного втручання.

За попередніми прогнозами лікарів Київської обласної клінічної лікарні операція мала бути проведена протягом години.

Однак, 09 квітня 2019 року під час проведення планового оперативного втручання в хірургічному корпусі №2 Київської обласної клінічної лікарні ОСОБА_7 ввели анестезію, від чого останній увійшов у стан клінічної смерті, а ІНФОРМАЦІЯ_1 настала його біологічна смерть.

Згідно з медичною картою стаціонарного хворого №76127 заключний клінічний діагноз у ОСОБА_7 «Морбідне ожиріння (ІМТ 57) Синдром Піквіка. Постреанімаційна хвороба на фоні рефлекторної зупинки серцевої діяльності на ввідному наркозі від 09 квітня 2019 року. Гіпоксія головного мозку. Набряк-набухання головного мозку. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз СНІІБ. Фіброз легень. Ателектаз нижніх часток обох легень. Хронічна легенева недостатність ІІ-ІІІст. Посттромбофлебічний синдром обох нижніх кінцівок. Змішана форма. Хронічна імфо-венозна недостатність обох н/к ІІІ (третьої) ст. ЖКХ: хронічний калькульозний холецистит (камененосійство)».

03 вересня 2019 року адвокат Димов Д.Ф., який діяв в її інтересах, звернувся до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації із заявою від 30 серпня 2019 року про проведення клініко-експертної оцінки якості та обсягів медичної допомоги, що проводиться у випадку смерті пацієнта, оскільки 09 квітня 2019 року під час проведення планового оперативного втручання в хірургічному корпусі №2 Київської обласної клінічної лікарні її чоловіку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ввели анестезію, від чого останній увійшов у стан клінічної смерті та ІНФОРМАЦІЯ_1 настала його біологічна смерть.

Департаментом охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації за зверненням адвоката відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України 05 лютого 2016 року №69 проведено клініко-експертну оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_7 в умовах Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» (хірургія - ОСОБА_10 , анестезіологія - ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ендоскопія - ОСОБА_12 ), за результатами котрого складено висновок від 17 жовтня 2019 року, згідно якого утвореною комісією було встановлено: «Не надані локальні клінічні протоколи надання медичної допомоги анестезіологічного та хірургічного профілю, що утруднює оцінку проведення дій лікарів. Однак, з розглянутої медичної документації зроблені наступні висновки: перед проведенням анестезії не враховано прогностичні критерії «важкої інкубації» у пацієнта з індексом маси тіла 57; медична документація частково ведеться з порушенням наказу МОЗ України від 14 лютого 2012 року №110, відсутній запис огляду пацієнта завідувачем відділення інтенсивної терапії та при поступленні пацієнта у відділення. Крім того, згідно «Листа анестезії» від 09 квітня 2019 року в медичній карті стаціонарного хворого для гр. ОСОБА_7 було проведено 5 невдалих спроб інкубації (12.10, 12.15, 12.20, 12.30, 12.35), порушенням вимог «Клінічний протокол надання медичної допомоги хворим зі складною інкубацією трахеї», затвердженим наказом МОЗ України від 03 липня 2006 року №430 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Анастезіологія та інтенсивна терапія» (допускається не більше 3 спроб інтрубації), під час яких рівень кисню в крові знизився до 70%. Однак, протягом двох діб не була забезпечена адекватна штучна вентиляція легенів у масковий спосіб. Внаслідок чого ймовірно настала гіпоксія головного мозку та зупинка серцевої діяльності.

Вказувала, що 12 квітня 2019 року до чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві нею було подано повідомлення про вчинення злочину, про що 13 квітня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за №0003513 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 140 КК України.

В даному кримінальному провадженні вона та ОСОБА_4 визнані потерпілими.

Наразі, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється слідчим управлінням ГУНП у м. Києві.

Крім того, внаслідок лікарської недбалості вона залишилась без чоловіка, підтримки та опори. Наразі самостійно виховує трьох дітей: малолітнього сина та повнолітніх дочок, які залишилися напівсиротами, без турботи батька, яка їм так потрібна.

Зазначала, що смерть батька завдала моральних страждань кожному члену сім`ї, вони також перенесли порушення звичного способу життя, так як змушені були звертатися до правоохоронних та судових органів для захисту свої прав.

Вказувала, що сім`ї померлого було завдано нервового стресу, глибоких душевних та фізичних страждань внаслідок смерті чоловіка та батька ОСОБА_7 , що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя.

Просила суд, стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на свою користь моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_7 у розмірі 500000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на свою користь, як законного представника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_7 у розмірі 500000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь позивача ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_7 у розмірі 500000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь позивача ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_7 у розмірі 500000 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 11427,07 грн.

Стягнути з КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь позивача ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 58350 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього (працівниками КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня»), підтверджується цілком та повністю матеріалами справи, зокрема Висновком клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування гр. ОСОБА_7 в умовах КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» від 17 жовтня 2019 року.

Вданому випадку клініко-експертною комісією було виявлено невідповідність якості надання медичної допомоги встановленим стандартам у сфері охорони здоров`я.

Вказує, що висновком експерта (експертиза в матеріалах кримінального провадження) №031-20-2021 від 01 листопада 2021 року встановлено бездіяльність лікаря, а саме: не припинення о 11.45 09 квітня 2019 року проведення початку анестезіологічного забезпечення планової маніпуляції (при визначенні сатурації на рівні 84); не забезпечення «повітря-постачання» шляхом проведення термінової конікотомії/трахеостомії після початку анестезіологічного забезпечення планової медичної маніпуляції, тобто між смертю ОСОБА_7 та даними дефектами наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Отже, твердження відповідача про відсутність протиправних діянь (дії чи бездіяльності) з його боку не знайшли свого підтвердження і спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи, а також підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю лікарів та наслідками, а також встановлено факт смерті.

Крім того, зазначає, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не свідчить про виправдання ОСОБА_5 та про визнання її невинуватою у вчиненні злочину.

Поряд з цим, у деліктних зобов`язаннях сформульовано презумпцію вини заподіювача шкоди, згідно з яким презюмується вина заподіювача шкоди доти, доки він не доведе свою невинуватість, проте відповідачем не було наданого жодних документів, які б спростовували обставини, викладені в позовній заяві та доданих документах.

Просила суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що на підтвердження своїх доводів позивачами надано висновок експерта №031-20-21 від 01 листопада 2021 року, який зроблено в рамках кримінального провадження, проте, для використання матеріалів кримінального провадження №0003513 має вирішальне значення наявність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування, але позивачами такого дозволу слідчого чи прокурора, на підтвердження законності отримання вищезазначеного висновку експерта, до матеріалів справи не надано, відтак, даний доказ є недопустимим.

Звертає увагу, що будь-яких клопотань про призначення відповідних судових експертиз стороною позивача не заявлялось.

Вказує, що згідно з лікарським свідоцтвом про смерть №131 від 13 квітня 2019 року та довідкою про причину смерті, копії яких містяться в матеріалах справи, не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між причиною смерті ОСОБА_7 та його лікуванням чи оперативним втручанням лікарями КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня».

Наголошує, що з огляду на презумпцію невинуватості спростовуються будь-які твердження апелянта про неналежне лікування ОСОБА_7 , допущені лікарями порушення при проведенні оперативного втручання та їх винну поведінку.

Вказує, що позивачі не надали жодних доказів, які б підтверджували розмір моральної шкоди в сумі 500000 грн. кожному із них, і не зазначили розрахунку, з чого вони виходили, визначаючи саме такий її розмір.

За таких обставин, суд першої інстанції виніс законне та обґрунтоване судове рішення.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 жовтня 2017 року чоловік позивача ОСОБА_1 та батько інших позивачів - ОСОБА_7 , звернувся до лікаря ОСОБА_8 , який є професором кафедри хірургії та проктології Запорізької медичної академії післядипломної освіти на базі Запорізької міської багатопрофільної клінічної лікарні №9.

04 липня 2017 року ОСОБА_7 була проведена операція із встановлення баріатричного балону, після чого 05 жовтня 2017 року ОСОБА_7 в задовільному стані було виписано з лікарні.

28 січня 2019 року ОСОБА_7 звернувся за консультацією до ТОВ «Спеціалізована клініка «Добрий прогноз», де після консультації лікаря хірурга, обстеження, консультації з анестезіологом та погодження проведення операції, у зв`язку з неможливістю визначення дати операції та необхідності її проведення, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 продовжили пошук лікарів для проведення операції.

08 квітня 2019 року ОСОБА_7 звернувся до Київської обласної клінічної лікарні з метою видалення баріатричного балону, де ним було здано ряд аналізів та проконсультовано про порядок проведення хірургічного втручання.

09 квітня 2019 року під час проведення планового оперативного втручання в хірургічному корпусі №2 Київської обласної клінічної лікарні ОСОБА_7 ввели анестезію. Після цього останній увійшов у стан клінічної смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, про що 13 квітня 2019 року Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві складено відповідний запис №6335, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії № НОМЕР_1 від 13 квітня 2019 року.

Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть №131 від 13 квітня 2019 року, причиною смерті ОСОБА_7 стало «Церабральна недостатність» «Інфаркт головного мозку». Відповідно до розділу ІІ Лікарського свідоцтва про смерть зазначено, що інші суттєві стани, які сприяли смерті, але не пов`язані із захворюванням чи його ускладненням, яке безпосередньо являється причиною смерті - «Цукровий діабет, Ішемічна хвороба серця».

12 квітня 2019 року до чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_1. було подано повідомлення про вчинення злочину, про що 13 квітня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за №0003513 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 140 КК України.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося слідчим управлінням ГУНП у м. Києві.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були визнані потерпілими.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року кримінальне провадження, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003513, закрито на підставі абзацу 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, що між діями або бездіяльністю лікарів відповідача у справі та смертю ОСОБА_7 наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Відсутній вирок суду, яким було б засуджено будь-кого з працівників відповідача; відсутній будь-який належний та допустимий доказ притягнення працівників відповідача, лікаря ОСОБА_5 до будь-якого виду відповідальності за неналежне виконання професійних обов`язків при лікуванні ОСОБА_7 .

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів є безпідставними та необґрунтованими, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України, встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява №68490/01, §62).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Щодо особливостей розгляду спорів з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам(усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною 1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що для застосування цих норм обов`язковою умовою є настання смерті родича позивачів внаслідок протиправних дій працівників відповідача.

Тобто, необхідні такі обов`язкові складові, як: вина, дія чи бездіяльність особи, внаслідок яких настала смерть потерпілого (винне діяння, наслідок, причинний зв`язок.).

В постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №335/11779/16-ц (провадження №61-16940св18) вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995року, «відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: 1) наявність такої шкоди, 2) нротиправність діяння її заподіювача, 3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та 4) вини останнього в її заподіянні. Суд. зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Такий же правовий висновок зроблено в Постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 910/4676/19, відповідно до якого зауважено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому для встановлення деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Згідно з частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, згідно з лікарським свідоцтвом про смерть №131 від 13 квітня 2019 року та довідкою про причину смерті, смерть ОСОБА_7 настала внаслідок захворювання - 1, а не ускладнення внаслідок терапевтичної та хірургічної допомоги - 9; причина смерті встановлена патологоанатомом; хвороба (патологічні стани), що призвели до смерті: а) церебральна недостатність, інфаркт головного мозку; інші суттєві стани, які (конкуруючі, поєднані, фонові), які сприяли смерті, але не пов`язані із захворюванням чи його ускладненням, яке безпосередньо являється причиною смерті: цукровий діабет, ішемічна хвороба серця.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що причинно-наслідковий зв`язок між причиною смерті ОСОБА_7 та його лікуванням чи оперативним втручанням лікарями КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» матеріалами справи не підтверджується.

Тобто, під час судового розгляду залишилась недоведеною наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою і вина.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року кримінальне провадження, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003513, закрито на підставі абзацу 2 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно з правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України лише обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду. Отже, тільки вирок суду може бути належним та достатнім доказом у справі.

Аналогічну позицію Верховний Суд виклав, зокрема, у постанові від 27 липня 2021 року по справі №910/8482/18 (№910/4866/21).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не свідчить про виправдання ОСОБА_5 та про визнання її невинуватою у вчиненні злочину, оскільки з огляду на презумпцію невинуватості спростовуються будь-які твердження апелянтів про неналежне лікування ОСОБА_7 , допущені лікарями порушення при проведенні оперативного втручання та їх винну поведінку.

Як на обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновком експерта (експертиза в матеріалах кримінального провадження) №031-20-2021 від 01 листопада 2021 року встановлено бездіяльність лікаря, а саме: не припинення о 11.45 09 квітня 2019 року проведення початку анестезіологічного забезпечення планової маніпуляції (при визначенні сатурації на рівні 84); не забезпечення «повітря-постачання» шляхом проведення термінової конікотомії/трахеостомії після початку анестезіологічного забезпечення планової медичної маніпуляції, що підтверджує наявний причинно-наслідковий зв`язок між смертю ОСОБА_7 та даними дефектами.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними зазначені вище доводи, оскільки наданий позивачами висновок експертного дослідження №031-20-21 від 01 листопада 2021 року не може слугувати достатнім та беззаперечним доказом на підтвердження вини лікарів КНП Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» у заподіянні шкоди здоров`ю ОСОБА_7 , так само як і щодо існування безпосереднього причинного зв`язку між їх діями та смертю останнього.

Згідно з практикою Верховного Суду, зокрема постановою від 21 квітня 2021 року у справі №464/9000/17, експертний висновок, що не містить встановлення порушень у діях медичного персоналу та не вказує на причинно-наслідковий зв`язок, не може бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що кандидатом медичних наук, доцентом кафедри анестезіології та інтенсивної терапії Національного університету охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика ОСОБА_13 , як експертом з питань в галузі судово-медичної експертизи, була надана експертна оцінка висновку експерта №031-20-2021 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року. За результатами проведеного вивчення судово-медичної документації, щодо надання медичної допомоги ОСОБА_7 , 1975 року народження зроблено, зокрема, висновок про те, що основною причиною смерті пацієнта слід вважати постреанімаційну хворобу на фоні рефлекторної зупинки серцевої діяльності на тлі гіпоксії з наступними ускладненнями постреанімаційної хвороби, є саме набряку-набухання головного мозку. Прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями лікаря-анестезіолога ОСОБА_5 експерт не вбачає. При цьому зазначено на те, що про кваліфікованість анестезіолога ОСОБА_5 свідчать і успішні реанімаційні заходи, які дозволили реанімувати ОСОБА_7 після зупинки кровообігу.

Також з висновку експертів з питань в галузі судово-медичної експертизи Центру судово-медичних послуг «МіБі-Лекс», оформленого 09 лютого 2022 року, вбачається, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок гострої форми ішемічної хвороби серця. Прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) лікаря-анестезіолога ОСОБА_5 та смертю ОСОБА_7 відсутній, оскільки смерть останнього настала від гострої форми ішемічної хвороби серця, а наявність стану асфіксії, як вказано у висновку експерта №031-20-21 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року під час проведення медичних маніпуляцій 09 квітня 2019 року у ОСОБА_7 не доведена об`єктивними судово-медичними та клінічними даними. Зауважено на те, що у висновку експерта №031-20-21 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року медичні дані з медичної карти стаціонарного хворого наведено не в повній мірі, а фрагментарно, що не відповідає п. 24 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи (наказ МОЗ України від 17 січня 1995 року №6), згідно якого «При проведенні експертизи зі справи про притягнення медичних працівників до кримінальної відповідальності за «професійні правопорушення» в протокольній частині повинні бути детально викладені дані всіх наявних медичних документів…». Таким чином, висновок експерта №031-20-21 Київського КБСМЕ від 01 листопада 2021 року не відповідає нормативним документам, які регламентують даний вид експертної діяльності. Крім того, експертами зазначено на те, що звертає на себе увагу невідповідність даних патологоанатомічного розтину ОСОБА_7 , де відсутні дані щодо трахеотомії (розсічення гортані), яка проводилася згідно протоколу проведення трахеостомії від 11 квітня 2019 року. Даний висновок був складений комісією спеціалістів, а саме: директором Центру, професором, доктором медичних наук, судово-медичним експертом вищої лікарської категорії ОСОБА_14 та професором, доктором медичних наук, судово-медичним експертом вищої лікарської категорії ОСОБА_15 .

Отже, враховуючи наведені норми законодавства та наведені обставини справи апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що під час судового розгляду позивачами не доведено що між діями або бездіяльністю лікарів відповідача у справі та смертю ОСОБА_7 наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачів з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви та відповіді на відзив.

З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у справі «Khurshid Mustafa and Tarzibachi v. Sweden», заява №23883/06, вказує: «Особа, яка вважає, що її права порушено, має використати всі ефективні національні засоби захисту, виявляючи належну процесуальну активність.»

Також у справі «Vukota-Bojic v. Switzerland», №61838/10 ЄСПЛ наголосив, що сторони не можуть вимагати перегляду судових рішень лише на підставі незгоди з результатами оцінки доказів, якщо самі не скористались правом подати нові.

Таким чином, відсутність причинного зв`язку, а також недоведеність вини відповідача виключають задоволення позовних вимог відповідно до вимог ст. 1167, 1168 ЦК України.

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба