Справа № 489/1281/25
Номер провадження 2/489/1473/25
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2025 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про розірвання договору довічного утримання та повернення у власність нерухомого майна

встановив

В лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1015. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року, Позивач була вимушена виїхати зі свого помешкання до м. Благовіщенське Голованівського району Кіровоградської області, де взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 27 квітня 2022 року №3515- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. На протязі тривалого часу, а саме з січня 2021р. і по сьогоднішній день Відповідач належним чином не виконує умови та взяті на себе зобов`язання за укладеним договором довічного утримання, не надає позивачу грошову допомогу, не забезпечує її харчуванням, доглядом, медикаментами, необхідною допомогою, тощо. Позивач самостійно піклується про себе та забезпечує себе необхідними для життя речами за власний рахунок. Також попри те, що відповідач продовжує проживати та користуватися квартирою за АДРЕСА_1 , оплата комунальних послуг за користування вказаною квартирою здійснюється позивачем. 11 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із вимогою про розірвання договору довічного утримання від 12.11.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1015, для чого просила з`явитися Відповідача до приватного нотаріуса. До сьогодні відповідач вимогу про розірвання договору довічного утримання від 12.11.2014р. не отримав, до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховської Т.С. у зазначений час не з`явився, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися для суду для розірвання договору в судовому порядку.

З цих підстав просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко І.В. та зареєстрований в реєстрі за №1015 та повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59.9 кв.м., житловою площею 38.4 кв.м.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, просили суд розглядати позов без їх участі, позовні вимоги підтримують.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій вказав, що погоджується з позовними вимогами в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, дійсно договір довічного утримання ним не дотримується внаслідок зміни життєвих обставин. Просив розглядати справу без його участі.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

12.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1015. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_1 , утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.11.2014 за ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_1 .

Позивачем долучено до матеріалів справи копії квитанції про оплату нею комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 .

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)).

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Верховний Суд у постанові від 13.05.2021 (справа № 752/818/17) та від 24.06.2021 (справа № 644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28.03.2018 у справі № 509/513/16-ц, від 29.08.2018 у справі № 755/1226/17-ц та від 06.05.2020 у справі № 755/1750/19.

Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 17.06.2024 у справі № 345/1359/22 (провадження № 61-1736св23), від 24.04.2024 року у справі № 754/11230/20 (провадження № 61-1105св24).

Як слідує з матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач не виконує умови договору довічного утримання. Окрім того, відповідач повністю визнав позовні вимоги та також вказав на невиконання ним умов такого договору.

Враховуючи наведе, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить законодавству та не порушую прав інших осіб, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи обставини викладені в позовній заяві та визнання відповідачем позову, суд прийшов до висновку, що є всі підстави для задоволення позову.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968 грн. 96 коп.

Відповідно до ст. 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 % судового збору, що складає 484,48 грн., а інші 50 % підлягають поверненню з бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Захаренко І.В. та зареєстрований в реєстрі за №1015.

Повернути у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59.9 кв.м., житловою площею 38.4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484 грн. 48 копійок (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 50% сплаченого нею судового збору, відповідно до квитанції №6593-2451-2838-3019 від 24.02.2025 у розмірі 484 грн. 48 копійок (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.04.2025.

Суддя В. В. Кокорєв