ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури Голубова Олександра Валентиновича в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у складі судді Приходченко О.С. у цивільній справі № 205/12671/24 за позовом заступника керівника Донецької обласної прокуратури Голубова Олександра Валентиновича в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова Савелія Федоровича, треті особи Національний природний парк Меотида, ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, повернення (витребування) з незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року заступник керівника Донецької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Донецької ОДА, Донецької ОВА звернувся через суд з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова С.Ф., визначивши третіми особами Національний природний парк Меотида, ОСОБА_3 , на предмет усунення перешкод у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією право користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим № :07:000:1591 шляхом її повернення (витребування) з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації; усунення перешкод у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією право користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим № :07:000:1591 шляхом скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова С.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 січня 2021 року № 56356669, здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим № :07:000:1591 та припинити право власності ОСОБА_1 на неї; усунення перешкод у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим № :07:000:1591 шляхом визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 7033-СГ від 30 грудня 2020 року, скасувавши в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки, площею 2 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки :07:000:1591; усунення перешкод у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією право користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим № :07:000:1591 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки № 117 від 28 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; судові витрати по справі стягнути з відповідачів, обґрунтовуючи це неправомірністю набуття права власності на спірну земельну ділянку як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , що порушило майнові права держави.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у позовні вимоги задоволено частково.

Усунено перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою обласною військовою адміністрацією право користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим № :07:000:1591 шляхом витребування від ОСОБА_1 на користь Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації земельної ділянки № :07:000:1591, площею 2 га, яка розташована на території на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури судовий збір у розмірі 3 028 грн (а.с. 226-232 Том І).

Рішення суду мотивовано тим, що отримавши земельну ділянку, яка відноситься до земель природо-заповідного фонду, на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру від 30 грудня 2020 року, ОСОБА_2 не набув права власності на неї у передбаченому законом порядку, наслідком чого є повернення спірної земельної ділянки у власність держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації та застосування вимог ст. 388 ЦК України з витребуванням спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 , як кінцевого власника земельної ділянки. При цьому, визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яким надано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення цієї вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою дійсним її власником. Також відсутні підстави і для визнання договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , адже такий договір, в силу ст. 215 ЦК України є нікчемним, а, відтак, і не визнається недійсним по суду. Крім того, усі вимоги позивача не можуть бути пред`явлені до відповідача приватного нотаріуса Маріупльського районного нотаріального округу Донецької області Чичекова С.Ф., оскільки він є лише державним реєстратором, який реєструє право будь-яких осіб на підставі поданих документів та не вирішує питання наявності чи відсутності, зокрема, майнового права у особи.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Заступник керівника Донецької обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, оскаржуючи рішення суду лише в частині відмови у задоволенні вимог (а.с. 1-11 Том ІІ), посилаючись при цьому на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи в цій частині, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутність всебічного та повного дослідження матеріалів справи. Просив рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Разом з цим зазначив, що судом першої інстанції не враховано те, що підставою для незаконного формування та надання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, наслідком чого стало протиправне вилучення з державної власності земель природо-заповідного фонду, неправомірне набуття права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та державна реєстрація права власності за останнім, став наказ ГУ Держгеокадастру. Для того, щоб такої підстави не існувало юридично, необхідно визнати незаконним спірний наказ, у такому випадку правова підстава буде вважатись такою, що не існувала, в розумінні ч.1 ст. 216 ЦК України. В цій справі правова підстава для заволодіння ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою залишилась чинною, адже таке порушення законодавства відбулось саме через прийняття ГУ Держгеокадастру у Донецькій області незаконного наказу. У разі нескасування цього наказу інтереси держави залишаться порушеними.

Разом з цим зазначив, що спірний наказ не вичерпав себе фактом прийняття, оскільки він є правовстановлюючим документом, який протягом всього часу існування надає особі право розпоряджатись майном. Він не потребує додаткової реалізації і весь час підтверджує речові права особи на земельну ділянку.

Крім цього скаржник відзначає, що для повернення земельної ділянки ефективним способом захисту є оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, тому суд першої інстанції, на думку скаржника, помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні частини вимог у зв`язку з їх неефективністю. Також скаржник вважає, що скасування у Державному земельному кадастрі незаконної державної реєстрації земельної ділянки є судове рішення про скасування такої державної реєстрації разом із витребуванням земельної ділянки у незаконного власника, що у повній мірі поновить права законного розпорядника спірної землі.

У лютому 2025 року скаржник подав через систему Електронний суд додаткові пояснення у справі, де зазначив посилання на висновки Верховного Суду за аналогічними спорами.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. З урахуванням судової практики, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, а витребування майна від кінцевого власника земельної ділянки та повернення її у державну власність відновить порушені інтереси держави, в інтересах якої і виступає позивач.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України № 1099/2009 від 25 грудня 2009 року на території Володарського, Новоазовського та Першотравневого районів Донецької області створено національний природний парк «Меотида» (а.с. 27-28 Том І).

31 серпня 2020 року наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів № 112 від 31 серпня 2020 року затверджено положення про НПП «Меотида» (а.с. 83-91 Том І).

07 червня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у запасі на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (а.с. 48 Том І).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 2810-СГ від 25 червня 2019 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у запасі на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (а.с. 48 оберт Том І).

25 вересня 2019 року погоджено державною експертизою проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення сільського господарства на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, виконаний ФОП ОСОБА_4 (а.с. 44-68 Том І).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 7033-СГ від 30 грудня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення сільського господарства на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (а.с. 69 Том І).

Відповідно до рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Чекіди О.А. від 22 січня 2021 року індексний № 56274317, прийнятого на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 7033-СГ від 30 грудня 2020 року, право власності на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий № :07:000:1591 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 (а.с. 20 Том І).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 січня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Мангушського районного нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за № 117, право власності на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий № :07:000:1591 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 20-22 Том І).

27 квітня 2021 року посадовою особою Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області було внесено відомості до ЄРДР за № 0000019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом виявлення, що посадовими особами ГУ Держгеокадастру в Донецькій області шляхом зловживання службовим становищем з метою одержання неправомірної вигоди передано у приватну власність земельні ділянки, належні НПП «Меотида» (а.с. 23 Том І).

Згідно з висновком експерта № 4926-4936 від 27 липня 2023 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи за матеріалами кримінального провадження № 0000059 від 28 лютого 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, відповідно до проекту створення НПП «Меотида», земельна ділянка з кадастровим № :07:000:1591, передана у власність ОСОБА_2 , в межах НПП «Меотида» не розташована, але, згідно з кадастровою інформацією, на території розташування цієї земельної ділянки знаходиться об`єкт природно-заповідного фонду, який входить до складу НПП «Меотида», що не відповідає відомостям, зазначеним в документації із землеустрою (а.с. 75-82 Том І).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2024 року відновлено матеріали кримінального провадження № 0000019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с. 23 оберт-26 Том І).

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції зазначив, що спір у позивача, який діє в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Донецької ОДА, Донецької ОВА виник саме з відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , як колишнім і теперішнім власником земельної ділянки, за якою право власності зареєстровано на теперішній час, щодо права власності на спірну земельну ділянку та правомірності дій відповідача ОСОБА_2 щодо реєстрації за ним такого права, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 80 ЗК України право власності на землі державної власності належать державі, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, який, в даному випадку, є територіальні органи Держгеокадастру.

Колегія суддів наголошує, що прийнятий ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказ від 30 грудня 2020 року № 7033-СГ, виданий всупереч ст.116,117 Земельного кодексу України, на підставі якого ОСОБА_2 отримав у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Теж саме встановлено і рішення суду першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.ст.13,14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.

Згідно зі ст.ст.83-84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно із частинами 1-4 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»).

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною 2 ст. 84 ЗК України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 117 ЗК України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

27 травня 2021 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».

Відповідно до п. 58 вищевказаного Закону розділ Х «Перехідні положення» ЗК України був доповнений пунктом 24, яким визначається, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, перелік яких визначений законом.

Згідно з п. 24 Перехідних положень ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).

Згідно зі ст. 11 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» спеціально уповноваженим органом державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 425 від 27 травня 2020 року «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, яке забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, радіаційної, біологічної і генетичної безпеки.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції, всебічно та обєктивно оцінивши письмові докази у справі, правомірно дійшов висновку, що відповідач ГУ Держгеокадастр в Донецькій області не був повноважною особою на вчинення дій з надання дозволу відповідачеві ОСОБА_2 на розроблення проекту щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у запасі на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, а також на затвердження проекту землеустрою з такого відведення, оскільки спірна земельна ділянка, площею 2 га, кадастровий № :07:000:1591, належить до земель природно-заповідного фонду, який входить до складу НПП «Меотида», та не є землями комунальної власності, оскільки належить до земель державної власності, правом на розпорядження якими наділений позивач Донецька обласна державна адміністрації (після 24 лютого 2022 року Донецька обласна військова адміністрація). Таким чином, право власності на земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий № :07:000:1591 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру в Донецькій області № 7033-СГ від 30 грудня 2020 року, який за своєю правовою природою є недійсним, тобто, без належних правових підстав.

Доводи скаржника про те, що такий наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області належить визнати недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, чого суд першої інстанції помилково не зробив, відмовивши у задоволенні цієї вимоги позивачеві, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже оскаржуваний наказ державного органу є нікчемним в силу цього ж Закону та його недійсність не встановлюється рішенням суду, чому вірно надав оцінку суд першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що цей наказ існує в юридичному полі та має чинність весь час, що дозволяє особі використовувати його як правовстановлюючий документ, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки спірний наказ є реалізованим шляхом передачі ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність та проведення за ним державної реєстрації про його право власності, чим саме і порушуються інтереси держави у цій справі.

Разом з цим колегія суддів не може прийняти і доводи скаржника щодо неправомірної відмови у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, яка наразі зареєстрована за ОСОБА_1 , оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області у незаконний спосіб та ефективним способом захисту може бути саме витребуванння майна у останнього власника, що вірно встановив і суд першої інстанції. Саме таке рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації за державою спірної земельної ділянки, чим саме і буде повернуто спірну земельну ділянку її дійсному власникові. З урахуванням цього, колегія суддів в цій частині також доводи апелянта не приймає.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року № 472/156/21 та багатьох інших.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом статей 15,16 ЦКУкраїни кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Так, за змістом ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Нормами глави 29 ЦКУкраїни передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦКУкраїни) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦКУкраїни).

Згідно частини 1 статті 388 ЦКУкраїни, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі.

При цьому статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦКУкраїни (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року).

Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦКУкраїни, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що, надаючи дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у запасі Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області у власність, органи Держегокадастру у Донецькій області діяли неправомірно, як і приймаючи наказ щодо надання дозволу на розробку документації, її затвердження та передачу землі у власність, не перевірив обставин, необхідних для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинив дії, які суперечать закону.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність.

Таким чином, за дійсних (а не фіктивних, неправдивих) обставин спірна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади не з її волі, а, відтак, як це вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не набув право власності на цю спірну земельну ділянку, яка перебувала у власності держави та не могла бути приватизованою.

Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом (доповнено згідно із Законом України від 28.04.2021 №1423-IX) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно ч.1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

За таких встановлених обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , яка не має статусу комунальної, а є державно власністю та відноситься до природо-заповідного фонду, що є наслідком застосування такого способу захисту порушеного права, як витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 на користь держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, без застосування ст. 215 ЦК України до оскарження позивачем договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та Лобовою С.Ф.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, вірно дійшов висновку, з чим повністю погоджується і колегія суддів, що у спорі про витребування майна, вимога про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що неефективність способу захисту не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи не ґрунтуються на усталеній судовій практиці та вимогах процесуального закону.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування по суду спірного наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, та витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею до ОСОБА_2 , від останньої її титульної власниці ОСОБА_1 на користь держави, з чим повністю погоджується і колегія суддів, що не спростовано апелянтом при розгляді його апеляційної скарги.

Суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури Голубова Олександра Валентиновича в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 16 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна