КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 753/2091/23 Головуючий у суді першої інстанції - Лужецька О.Р.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/760/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гринь Людмилою Василівною, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У листопаді 2023 року позивач АТ «Банк «Кліринговий дім» звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 29.09.2021 між АТ «Банк «Кліринговий дім» та ОСОБА_1 було укладено заяву-договір №56776, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 60 000 грн строком на 36 місяці до 29.09.2024, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 0,0001 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99 % від суми кредиту, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та має заборгованість, позивач був змушений звернутися з відповідним позовом до суду.

Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 940 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Кліринговий дім» заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 940 грн, з яких: 56 666 грн - заборгованість за кредитом; 50 274 грн - заборгованість за комісіями.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Кліринговий дім» судовий збір в сумі 2 684 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь банку різницю від отриманих ним від банку 50 000 грн та виплачених ним на користь банку коштів (по тілу кредиту), у задоволенні інших вимог - відмовити.

Скаргу мотивує тим, що, підписуючи заяву-договір, він не був ознайомлений у усіма документами (Умови та Тарифи банку), які були на сайті банку. Ці документи, які відповідно до п.4.2. Заяви-Договору - «являють собою згоду приєднання у розумінні ст.634 Цивільного Кодексу України».

Умови банку про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 % від суми кредиту; та «комісії за перерахування від Клієнта: 10000 грн від Суми Кредиту, погодженої Банком (без врахування будь-яких комісій та платежів), яка включається в Суму Кредиту» - вважає нікчемними та такими, що не підлягають застосуванню.

Зазначає, що частково погашав кредит, при цьому банк із перерахованих коштів погашав як тіло кредиту, так і незаконну щомісячну комісію.

Вказує, що отримав від банку кредит у сумі 50 000 грн, а погасив близько 10 000 грн. Отже, стягненню підлягає різниця між отриманими та сплаченими мною коштами - близько 40 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Банк «Кліринговий дім» вказує, що факт укладення кредитного по договору підтверджується належними та допустимими доказами, розмір заборгованості, що підлягає стягненню, є доведеним, тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, чинній на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 106 940 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 29.09.2021 року між АТ «Банк «Кліринговий дім» та ОСОБА_1 було укладено заяву-договір №56776, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 60 000 грн строком на 36 місяців до 29.09.2024, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 0,0001 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99 % від суми кредиту, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі. (а.с.13-15)

Встановлено, що позивач повністю виконав свої зобов`язання за заявою-договором №56776 від 29.09.2021, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями (а.с 9, 10).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 15.08.2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом складає 106 940 грн, з яких: 56 666 грн - заборгованість за кредитом; 50 274 грн - заборгованість за комісіями. (а.с.11-12).

Вказане підтверджується також випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 29.09.2021 по 14.08.2023 (а.с. 4-8).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За правилом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідач не надав, факт існування заборгованості та її розмір не спростував, власного розрахунку боргу не навів.

Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір між АТ «Банк «Кліринговий дім» та ОСОБА_1 не відповідає встановленим законом вимогам, оскільки відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг, є безпідставними. Так, підписана ОСОБА_1 заява-договір №56776 містить усі істотні умови кредитного договору, зокрема, суму кредиту, строк, розмір процентної ставки. Додатково сторони підписали також паспорт споживчого кредиту та графік платежів і розрахунок загальної вартості кредиту, який є додатком до договору.

Разом з цим, колегія судді не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за комісіями.

Так, у заяві-договорі №56776 від 29.09. 2021 року вказано, що позивач надав відповідачу кредит у розмірі 60 000 грн строком на 36 місяців до 29.09.2024, зі сплатою:

розмір процентної ставки за кредитом 0,0001 % річних;

щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99 % від суми кредиту;

«комісія за перерахування від Клієнта: 10000 грн. від Суми Кредиту, погодженої Банком (без врахування будь-яких комісій та платежів), яка включається в Суму Кредиту (п. 1 заяви-договору).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, зроблено наступний правовий висновок: «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що комісійна винагорода Банку встановлена не за щомісячне отримання інформації, а комплексно за розгляд заявки на видачу кредиту, його надання та отримання, перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, дострокове погашення кредиту та відкриття за ведення позичкового рахунку. Розмір комісії за надання кредиту розраховується від суми кредиту, що видається і включається в загальну вартість кредиту.

Разом з цим, як зі змісту кредитного договору, у ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що положення пункту договору-заяви щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 % від суми кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Як видно із розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів по рахунку, на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 сплатив 8122 грн, з яких: 3334 грн - сума погашеного кредиту, 4788 грн - сума погашених комісій.

Оскільки суд установив, що положення договору щодо нарахування комісій є нікчемним, грошові кошти, зараховані банком як сума погашених комісій мають бути враховані в оплату заборгованості за наданим кредитом.

Отже, з урахуванням здійсненого відповідачем часткового погашення кредиту, стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 878 (56 666 - 4788) грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення заборгованості за комісіями підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у цій частині про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Рішення в частині визначення заборгованості по кредиту слід змінити, зменшивши суму боргу з 56 666 грн до 51 878 грн.

Відповідно, з урахуванням ч. 13 ст. 141 ЦПК України, рішення суду підлягає також скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, враховуючи складність справи, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсоток задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає за можливе звільнити сторони від обов`язку по відшкодуванню судових витрат одна одній.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гринь Людмилою Василівною, задовольнити частково

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за комісіями та судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 січня 2024 року в частині стягнення заборгованості по кредиту - змінити, зменшивши суму боргу до стягнення з 56 666 гривень до 51 878 (п`ятдесят одна тисяча вісімсот сімдесят вісім) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова