КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_5 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 18.07.2012 зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

06.01.2012 ОСОБА_3 набув у власність квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , як до укладення шлюбу так і після, як подружжя, за спільною згодою та за спільні кошти розпочали ремонтні роботи вказаної квартири з метою приведення її у відповідність до умов, які дозволили проживати в ній.

Відтак, вартість належної ОСОБА_3 квартири істотно збільшилась внаслідок проведення невідокремлюваних поліпшень за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя, а отже є підстави для визнання її об`єктом права спільної сумісної власності та подальшого поділу.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2024 у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 245-250).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що спірне майно було набуто та зареєстровано за відповідачем під час проживання сторін однією сім`єю.

Крім того, відповідачем не було доведено, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 2010 року.

Також, зазначає, що проведення ремонту в квартирі одразу після здачі будинку в експлуатацію мало бути оцінене судом як проведення капітального ремонту та, відповідно, істотне підвищення вартості спірного майна (т. 2, а.с. 1-3).

Позивачка та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.01.2012 Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська державна адміністрація) видано свідоцтво про право власності, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.01.2012 № 3-С/КІ, що посвідчує, що квартира АДРЕСА_2 складається з 2 кімнат, жилою площею 31,90 кв.м., загальною площею 61,80 кв.м. дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

18.07.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 18.07.2012, про що зроблено відповідний актовий запис за № 796. У вказаному свідоцтві зазначено, що прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_1 .

Згідно витягу про державну реєстрацію КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» № 33090629 від 06.02.2012 власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 18.10.2022 оціночна вартість квартири АДРЕСА_2 становить 3463447,65 грн.

Згідно з довідкою № КНО-08.1.4.1/1836 від 13.12.2022 відповідач працював у ПАТ "Перший український міжнародний банк" з 24.03.2011 до 28.04.2016 на посаді старший спеціаліст. Дохід за період з 24.03.2011 до 31.12.2013 склав 233006 грн. 78 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення посилалася на те, що вартість належної ОСОБА_3 квартири істотно збільшилась внаслідок проведення невідокремлюваних поліпшень за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя, а отже є підстави для визнання її об`єктом права спільної сумісної власності та подальшого поділу.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

У ст. 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому обмежуються саме право особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Отже, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у с. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Отже, при заявлені позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю та виділення часток, позивач мав довести істотне збільшення вартості майна і що у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачкою не було надано належних доказів того, що за час перебування у шлюбі з відповідачем за рахунок її грошових затрат істотно збільшилась вартість спірної квартири. Також, позивачка не надала суду належних доказів, що саме за рахунок її та відповідача коштів проводився ремонт будинку.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції інстанції не було встановлено обставин фактичного проживання сторін однією сім'єю на момент набуття відповідачем права власності на майно, колегія суддів відхиляє, адже на підтвердження вказаних обставин позивакою не надано жодного належного та допустимого доказу і таких вимог нею на заявлено.

У свою чергу, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26.06.2019 у справі № 442/2219/11, сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні достатні підстави вважати, що майно, яке позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, істотно збільшилось у своїй вартості звнаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 28 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова