Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/424/25
Справа № 279/7709/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Волкової Н.Я., з секретарем Пригоцькою Я.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін цивільну справу №279/7709/24 за позовом Комунального підприємства теплозабезпечення до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що відповідачка є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться в житловому будинку, приєднаному до централізованої системи теплопостачання, тому являється абонентом Комунального підприємства теплозабезпечення, та є споживачем послуг централізованого теплопостачання. Між позивачем і відповідачем встановились фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, однак відповідач по справі вчасно не сплачував кошти за надані послуги і основна заборгованість згідно розрахунку суми боргу ( нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , загальна площа 108 кв.м.) з 1 жовтня 2021 по 1 грудня 2024 складає 49215,8 грн. Позивач на підставі фактичних договірних відносин надає, а відповідач отримує його послугу, однак відмовляється сплачувати заборгованість по оплаті за надані послуги по теплопостачанню, тому має заборгованість станом на 01.12.2024 року в сумі 49215,80 грн., яку добровільно погашати не бажає, що змусило позивача звернутись до суду. Просить стягнути з відповідача 49215,80 грн. заборгованості по оплаті послуг за теплопостачання та понесені судові витрати.

Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій вказав, що з позовом позивача не погоджується та вважає, що вказані доводи не відповідають дійсності.

Станом на момент придбання нею вищевказаного нежитлового приміщення у ньому були відсутні батареї централізованого опалення, що підтверджується фотоматеріалами, які додаються до цього відзиву, та відповідним актом від 12.12.2021 року в присутності осіб.

В момент придбання продавець, у якого було придбане приміщення, повідомив її про те що приміщення обладнується індивідуальним опаленням, в зв`язку з цим відрізані труби опалення та зняті радіатори системи опалення відповідно до інформації викладеної на платформі електронних торгів «Прозоро», на якій було здійснено реалізацію вищевказаного нежитлового приміщення.

Так як приміщення було придано 19.10.2021 року (вже почався опалювальний сезон, не було фізичної можливості під`єднати нові батареї до системи централізованого опалення. Крім того вона не має жодного права самостійно та несанкціоновано втручатись в централізовану систему опалення будинку). Законодавством передбачено, що виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством.

14.12.2021 року вона звернулась до позивача із заявою про припинення нарахування плати за послугу з теплопостачання, так як в даному нежитловому приміщенні відключені всі комунікації, в тому числі опалення, але кошти за теплопостачання їй нараховуються.

Листом позивача № 535 від 22.06.2023 року їй було фактично відмовлено у задоволенні її заяви. Тобто, заява від 14.12.2021 року розглядалась позивачем

більше ніж один рік. Лист позивача № 535 від 22.06.2023 року нею було отримано особисто. ЇЇ запевняли, що вказаний лист їй було надіслано засобами поштового зв`язку рекомендованим листом, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було.

21.06.2023 року вона повторно звернулась до КП «Теплозабезпечення» з заявою про те, що вона не згодна з заборгованістю, так як вона за умови відсутності радіаторів опалення, не мала змоги отримати послугу з теплопостачання і яким чином їй було нараховано визначені позивачем суми заборгованості не відомо.

Крім того, у відповідь на листи уповноважені особи позивача не створили жодної комісії та не здійснили виїзд до належного їй нежитлового приміщення з метою огляду стану системи опалення. Фактично єдиним доказом існування заборгованості з послуг централізованого теплопостачання, який на думку позивача підтверджує факт наявності у неї заборгованості перед позивачем, є розрахунок суми боргу за надані послуги з теплопостачання.

Інших доказів на підтвердження позовних вимог КП «Теплозабезпечення» та наявності у відповідача заборгованості в розмірі 49215,80 грн. суду не надало.

Як на причини пропуску строків позовної давності позивач вказує на постанову КМУ №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та введення на території України воєнного стану указом президента України № 64/2022 від «Про введення воєнного стану в Україні».

Вважає, що вказане клопотання позивача є необгрунтованим та не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Позивач звернувся до суду з позовом 20.12.2024 року. Тобто більш ніж через два роки після існування визначених ним обставин, на які він посилається як причину пропуску строків звернення до суду.

З урахуванням вищевикладеного також просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в зв`язку із пропущенням строків позовної давності.

Позивачем відповіді на відзив не подано.

Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне:

Судом встановлено, що між сторонами по справі виникли правовідносини, пов`язані з наданням послуг по теплопостачанню, які врегульовані ст.714 ЦК України, Правилами надання населенню послуг з водотеплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630, постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830 "Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії".

Відповідачка є споживачем послуг позивача, оскільки є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться в житловому будинку, приєднаному до централізованої системи теплопостачання.

З 01.11.2021 року діють Типові індивідуальні договори приєднання на послуги постачання теплової енергії та гарячої води, і вважається, що вони діють між позивачем та кожним споживачем фізичною особою відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови КМУ від 21.08.2019 року № 830 «Про затвердження правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» та постанови КМУ від 11.12.2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води».

Враховуючи, що заперечень або протоколу розбіжностей до типового договору про надання послуги з постачання теплової енергії від відповідача у встановлений чинним законодавством термін не надійшло, він фактично підтвердив свою згоду з умовами надання послуг з постачання теплової енергії. Крім того, до запропонованого типового договору в цілому приєднався особисто 03.10.2022 року.

Отже, встановлено, що фактичним обставинам справи відповідають договірні зобов`язальні правовідносини, що склались між сторонами в сфері житлово-комунальних послуг, тому при обґрунтуванні рішення суд застосовує норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та норми ЦК України.

Згідно ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення (для систем газопостачання - від запірного пристрою на вводі в будинок до запірних пристроїв включно перед місцями підключення газових приладів, газоспоживального обладнання, теплових агрегатів тощо).

Пунктом 1 частини 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Пунктами 1, 5 частини 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ними до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про комунальні послуги», п. 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, п. 38 Типових індивідуальних договорів про надання послуги з постачання теплової енергії та про надання послуги з постачання гарячої води.

Споживач має право відключитись від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, однак, у встановленому законом порядку будинок, в якому знаходиться нежитлове приміщення, зокрема, відповідач, не відключений від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно вимог частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Пунктом 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.09.2019 року № 830 (в редакції від 08.09.2021 року) передбачено, що відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку від 22.11.2018 року № 315.

Відповідно до п. 12 розділу ІV вказаної Методики (в редакції від 28.12.2021 року), обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляються між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалювальних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.

Згідно ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До вказаного договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Таким чином, відповідач не довів, що нежитлове приміщення від`єднано від мереж централізованого теплпостачання у встановленому законом порядку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 01.10.2021 по 01.12.2024 заборгованість відповідача складає 49215,80 грн.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Як вбачається із частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 1 статті 254 ЦК України передбачено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Як зазначено в ч.1 та ч.2 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, позовна давність переривається у разі пред`явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із частини 4 вищевказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 статті 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка надала заяву про застосування строку позовної давності в зв`язку з їх пропущенням, оскільки постановою КМУ №65 від 27.06.2023 року "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відмінено з 24-00 год. 30.06.2023 року на всій території України, однак позивач звернувся до суду з позовом 20.12.2024 року.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020.

У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження №61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Досліджуючи докази на підтвердження переривання відповідачем позовної давності, суд виходить із того, що розрахунок суми боргу за надані послуги теплопостачання відображає обставини визнання відповідачем боргу, що є підставою, передбаченою частиною першою статті 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності.

Таким чином, відповідач вчинив дії по визнанню боргу. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач періодично сплачувала нараховані позивачем послуги за місяць або здійснювала платежі менше нарахованих за місяць сум, починаючи з грудня 2022 року по грудень 2024 року.

Так, із аналізу зазначених норм випливає, що за кожним щомісячним платежем перебіг позовної давності починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку із внесення щомісячної плати і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Позивач звернувся з позовом до суду 20.12.2024 року.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог, за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 20 грудня 2024 року.

Також оскільки, в даному випадку перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання з жовтня 2021 року продовжився в зв`язку з дією карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.10.2021 по 01.12.2024 у розмірі 49215,80 грн..

Невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань є неправомірним.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення з відповідача понесених позивачем поштових витрат в розмірі 100 грн. на відправлення відповідачу копії позовної заяви з додатками необхідно зазначити наступне.

Положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до ч.2 ст.140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат, понесених позивачем на поштову кореспонденцію у зв`язку з розглядом в суді справи, представником позивача було надано до суду докази підтвердження понесення зазначених витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 263-265 ЦПК України, ст.714 ЦК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства теплозабезпечення 49215 (сорок дев`ять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 80 копійок боргу по оплаті за централізоване теплопостачання за період з 01.10.2021 по 01.12.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства теплозабезпечення 3128 (три тисячі сто двадцять вісім) гривень понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони:

Позивач: Комунальне підприємство теплозабезпечення, місце знаходження: Житомирська область, м.Коростень, вул.Шевченка, 8А, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя