ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року у складі судді Черкеза Д.Л.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування обтяження та арешту майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 червня 2020 старшим державним виконавцем Чечілівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кравченком Є.С. до Державного реєстру обтяжень внесено запис про арешт її майна, на підставі постанови про арешт майна боржника, в рамках виконавчого провадження № 50759558 щодо виконання виконавчого напису № 8016, виданого 15 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно домоволодіння, що належить їй на праві власності на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Позивач зазначає, що дане виконавче провадження вже завершено, однак арешт не знято.

У відповіді, на її запит до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 50759558 з примусового виконання виконавчого напису № 8016 від 15 листопада 2013 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно домоволодіння, що належить їй на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором іпотеки. Виконавче провадження №50759558, було завершено на підставі пункту 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали провадження знищено, тому надання будь-якої інформації за даним виконавчим провадженням немає можливості.

Вважає, що з даної відповіді вбачається, що виконавчий документ був повернутий стягувачу, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку з тим, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Проте, арешти, заборони та обтяження, що були накладені в рамках даного виконавчого провадження, так і не було знято.

Всі правовідносини, які виникли між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та нею були врегульовані в добровільному порядку шляхом укладення ряду договорів, заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в рамках якого було накладено арешт, відсутня.

Крім того, відкритих виконавчих проваджень, по яким вона є боржником, ані в провадженні приватних виконавців, ні в провадженні органів державної виконавчої служби, немає. Більш того, навіть теперішній кредитор ОСОБА_2 не має жодних вимог і претензій до неї.

Враховуючи зазначені обставини, та беручи до уваги той факт, що виконавче провадження № 50759558 було завершено на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а також відсутність будь-якої у неї заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», стягувачем за виконавчим провадженням № 50759558 вважає, що арешти та заборони, що були накладені в рамках виконавчого провадження № 50759558 є такими, що порушують її права та інтереси, а отже, мають бути зняті за рішенням суду.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано арешти, обтяження та заборони відчуження на майно, яке належить боржнику ОСОБА_3 , які були накладені в рамках виконавчого провадження № 50759558 з примусового виконання виконавчого напису № 8016 від 15 листопада 2013 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно домоволодіння, що належить ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором іпотеки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження заявленого позову, наявність арешту, обтяження та заборони відчуження, накладених на майно позивача, порушує її право на розпорядження майном.

Не погодившись з такими рішеннями суду, Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно задовольнив позов. Позивачем у даній справі не вірно обрано спосіб захисту, оскільки остання повинна була звернутися до суд саме із скаргою на бездіяльність органу державної виконавчої служби в порядку передбаченого розділом VII ЦПК України, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову. Окрім цього, позивачем у виконавчому провадженні не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 28 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № ML-301/231/2008.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №ML-301/231/2008, 28 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № PML-301/231/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 2773, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано домоволодіння АДРЕСА_1 .

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло, серед іншого, право вимоги за кредитним договором № ML-301/231/2008 від 28 травня 2008 року, укладеним з позивачем.

Також, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 387100004 від 16 липня 2024 року вбачається, що 12 листопада 201 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» також було укладено договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 8893, згідно з яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало новим іпотекодержателем за вищевказаним договором іпотеки.

У відповідності до договору факторингу № 06-2/10/2022 від 06 жовтня 2022 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало, а новий кредитор ТОВ «АЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ ЕНД МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» прийняв право грошової вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором № ML-301/231/2008 від 28 травня 2008 року.

06 жовтня 2022 року, між ТОВ "АЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ ЕНД МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП" та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення прав вимоги № 06-2/10/22, де предметом договору є відступ за плату новому кредитору належних ТОВ «АЛЕКС ІНВЕСТМЕНТ ЕНД МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» прав вимоги за кредитним договором № ML-301/231/2008 від 28 травня 2008 року.

З відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що у Чечелівському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), перебувало виконавче провадження № 50759558 з примусового виконання виконавчого напису № 8016 від 15 листопада 2013 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно домоволодіння, що належить ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором іпотеки.

З інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження № 50759558 було відкрито 07 квітня 2016 року.

В рамках виконавчого провадження № 50759558 старшим державним виконавцем Кравченко Є.С. було винесено постанову про арешт майна боржника. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 387100004 від 16 липня 2024 року вбачається, що на підставі вищевказаної постанови про арешт майна боржника 23 червня 2020 року старшим державним виконавцем Кравченко Є.С. до Державного реєстру речових прав було внесено запис про обтяження № 37011786 (спеціальний розділ), опис предмета обтяження все нерухоме майно.

Виконавче провадження № 50759558 було завершено на підставі пункту 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно наказу Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», матеріали провадження було знищено, що вбачається з відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження заявленого позову, за наявності арешту, обтяження та заборони відчуження, накладених на майно позивача, порушується право позивача, як власника майна на розпорядження майном, тому наявні підстави для скасування обтяження та арешту майна.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо, з наступних підстав.

На підставі частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною 1 статті 5 цього ж Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті третій цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (стаття 26 Закону).

Примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання.

Задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, який є стягувачем у виконавчому провадженні, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав.

У Постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 провадження № 61- 3814св22, зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення таких дій) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт із майна боржника.

Верховний Суд зазначив, що арешт майна боржника здійснюється для забезпечення реального виконання виконавчого документа. А в разі повного виконання виконавчого документа підстав для збереження чинності арешту майна боржника немає.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є боржником у виконавчому провадженні №50759558, в рамках якого було накладено арешт, про зняття якого пред`явлено позов.

Колегія суддів звертає увагу, що законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, суд першої інстанцій у даній справі не врахував того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Вказане узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

При цьому варто зазначити, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги ані наведені норми законодавства, ані практика Верховного Суду в аналогічних правовідносинах та судових спорах.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наявність арешту, обтяження та заборони відчуження, накладених на майно позивача, порушує її право, як власника на розпорядження майном та наявні передбачені законом підстави для скасування обтяження та арешту майна, оскільки в даному випадку законом передбачений інший порядок судового захисту, боржник у даному випадку не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про задоволення позову.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 16 квітня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 28 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна