ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3068/25 Справа № 202/2564/19 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч С.А., про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради мотивовані тим, що відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 10906 від 15 серпня 2017 року квартира АДРЕСА_1 в цілому була зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19 листопада 1993 року, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017, зареєстрованим КП ДМБТІ ДОР та записаним в реєстрову книгу № 30п за реєстровим № 116.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актовий запис про смерть № 559 від 16 травня 2017 року.

Спадкоємці після смерті ОСОБА_3 відсутні та відповідно спадкова справа не заводилась.

Однак, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , серія та номер: НМО 169953, реєстровий № 641, виданий 10 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21316032.

Згідно з пунктом 3 вищевказаного договору спірна квартира належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № И-3017 від 19 листопада 1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.

У листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/9-1489 від 16 серпня 2017 року зазначено, що розпорядженням органу приватизації від 19 листопада 1993 року № И-3017 квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 . Свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру було отримане уповноваженим власником.

Отже, ОСОБА_2 не належала квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, тому вона в подальшому не мала права її продавати ОСОБА_1 ..

Дніпровська міська рада звернулася до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі №202/6418/18 визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилась після смерті ОСОБА_3 та передано спадкове майно у власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Вищезазначене рішення суду зареєстровано 27 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

Оскільки Дніпровська міська рада, як власник квартири АДРЕСА_1 не може на власний розсуд володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном, Дніпровська міська рада просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року квартири АДРЕСА_1 від 10 липня 2017 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. та зареєстрований за №641; скасувати запис про право власності ОСОБА_1 №21316032, на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36069990 від 10 липня 2017 року; визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право листування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ; усунути Дніпровській міській раді перешкоди у здійсненні права на користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та покласти судові витрати на відповідачів.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга Дніпровської міської ради обґрунтована тим, що на даний момент право власності на спірну квартиру належить іншій особі на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, а тому територіальна громада не може реалізувати своє право на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Апелянт вказує, що поновлення прав територіальної громади м. Дніпро можливе лише шляхом визнання оспорюваного договору недійсним. Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що Дніпровська міська рада повинна заявляти вимоги щодо витребування від ОСОБА_1 нерухомого майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року залишене без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року скасоване та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2024 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, врахувавши правові висновки викладені Верховним Судом, колегія суддів вважає, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 19 листопада 1993 року, виданим Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017 та зареєстрованим у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в реєстровій книзі № 30п за № 116, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 ..

З довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 15 серпня 2017 року № 10906 встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі на квартиру АДРЕСА_1 містяться відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (актовий запис про смерть № 559 від 16 травня 2017 року).

Крім того, встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі № 202/6418/18 задоволено заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . Передано спадкове майно ОСОБА_3 , яке складається з вказаної квартири у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 202/6418/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні заяви.

Верховний Суд постановою від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18 касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року скасував. Заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою залишив без розгляду.

Встановлено, що 10 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. за реєстровим № 641, за умовами якого ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 .

У пункті 3 договору купівлі-продажу зазначено, що вказана належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017 від 19 листопада 1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 149244437 від 12 грудня 2018 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (серія та номер НМО 169953), посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. 10 липня 2017 року за № 641 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; номер запису про право власності 21316032).

Згідно довідки відділу обліку проживання № 1262 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 31 січня 2019 року, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, суди встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює жодних прав та обов`язків для сторін цього договору. Також суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для визнання недійсним вказаного договору у судовому порядку, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону. Позовну вимогу про скасування запису про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру суд першої інстанції вважав похідною від вимоги про визнання недійсним договору, тому відмовив у її задоволенні. Крім того, суд зазначив, що Дніпровська міська рада не є власником квартири, тому відсутні підстави для задоволення пред`явленого нею позову про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстрації і виселення. Суд першої інстанції вказав, що Дніпровська міська рада не є власником спірної квартири вимог про визнання спадщини, яка відкрилась після ОСОБА_3 відумерлою та витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради спірної квартири не заявляла.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин першоїп`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У справі, яка переглядається, вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири Дніпровська міська рада обґрунтувала тим, що спірна квартира є відумерлою спадщиною і має перейти у власність територіальної громади міста Дніпра, а ОСОБА_2 на час вчинення оспорюваного правочину не була власником квартири.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги, та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18) та узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Колегією суддів встановлено, що постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18 скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду з підстав існування у Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 спору про право на квартиру АДРЕСА_1 .

22 квітня 2025 року Дніпровською міською радою були надані: копія заява про вчинення кримінального правопорушення від 07 лютого 2022 року, копія повідомлення процесуального керівника прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1, де зазначено, що територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради у кримінальному провадженню визнано потерпілою особою.

При цьому, доказів про притягнення відповідних осіб до кримінальної відповідальності, наявності кримінального провадження відносно певних осіб щодо незаконного заволодіння спірною квартирою, наявності відповідного вироку суду чи рішення суду позивачем надано не було.

Вказане свідчить про те, що на даний час права та законні інтереси Дніпровської міської ради не порушені, оскільки остання не є власником спірної квартири, а тому позовні вимоги є передчасними, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненям особи. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги Дніпровської міської ради є передчасними, так як позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Посилаючись в позові на те, що Дніпровська міська рада є власником спірної квартири, остання не надала на підтвердження вказаного доказів. Рішення, на яке міськрада посилалася в своєму позові скасоване, а нових доказів не надано, як і не надано доказів про притягнення відповідних осіб до кримінальної відповідальності, наявності кримінального провадження відносно певних осіб щодо незаконного заволодіння спірною квартирою, наявності відповідного вироку суду чи рішення суду.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює жодних прав та обов`язків для сторін цього договору, а також про відсутність підстав для визнання недійсним вказаного договору у судовому порядку, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем на підтвердження позовних вимог ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав та законних інтересів.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог свідчить про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 22 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова