П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2025 року місто Київ

справа № 757/509/21-ц

провадження №22-ц/824/4182/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М. за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ КБ «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Бусик О.Л.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення суми вкладу, нарахованих відсотків та штрафних санкцій.

Позов обгрунтовано тим, що 19 липня 2013 року позивачка уклала з АТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу, за яким внесла на депозитний рахунок 15 938, 34 доларів США під 8,5 % річних.

23 листопада 2020 року позивачка ОСОБА_1 направила банку заяву про повернення коштів, яку банківська установа отримала 26 листопада 2020 року.

Станом на дату подання позову відповіді на заяву від банку позивачка не отримала, кошти банком їй не повернуті, у зв`язку із чим вимушена звернутись до суду з цим позовом.

Посилаючись на наведене, просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 15 938,34 доларів США - заборгованість за тілом депозиту;10 051,20 доларів США - відсотки за депозитом; 4 883 288,75 грн. - пені; 87 820,56 грн. - 3 % річних.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 загальну суму тіла депозиту за договором № SAMDN3679 у розмірі 15938,34 доларів США; проценти в сумі 8173,17 доларів США; пеню за період з 19 грудня 2019 року по 28 листопада 2020 року у розмірі 2405 781,74 грн.; три проценти річних за період з 27 листопада 2020 року по 19 грудня 2020 року у розмірі 836,17 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 липня 2022 року залишено без змін.

Постановою від 12 червня 2024 року Верховний Суд за наслідками розгляду касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені, ненарахованих відсотків за період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року, 3 % річних та в частині стягнення судових витрат скасував судові рішення, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року залишено без змін.

Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зазначених частинах, касаційний суд зазначив, що 3 % річних обраховані місцевим судом, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, неправильно. Верховний суд звернув увагу на те, що датою розірвання договору слід вважати 28 листопада 2020 року, а тому розрахунок 3 % річних повинен був бути здійснений за період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року.

Верховний Суд також не погодився з висновками судів про стягнення з відповідача на користь позивача ненарахованих відсотків за період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року за відсотковою ставкою «на вимогу» - 0,01% річних, тобто 0,08 доларів США.

Суд касаційної інстанції зазначив, що 26 листопада 2020 року банк отримав заяву позивача з вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків. Оскільки, відповідно до депозитного договору у вкладника та банку є право на дострокове розірвання договору, шляхом повідомлення за два банківських дні до дня розірвання договору, договірні правовідносини між сторонами припинились, тому відсотки за користування депозитними коштами не можуть нараховуватись. Отже висновки судів в частині стягнення з банку відсотків за користування депозитними коштами в період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року помилкові.

Колегія суддів Верховного Суду також не погодилась із розрахунком пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 19 грудня 2019 року до 28 листопада 2020 року. Враховуючи, що сторони погодили періодичність виплати процентів по закінченню кожного цілого місяця, здійснений судом першої інстанції розрахунок, з висновками якого погодився апеляційний суд, не можна вважати обґрунтованим, оскільки період часу з 19 грудня 2019 року до 28 листопада 2020 року має ділитись на підперіоди (з 19 грудня 2019 року до 18 січня 2020 року; з 19 січня 2020 року до 18 лютого 2020 року і так далі до 19 листопада 2020 року з урахуванням робочих та вихідних днів) з відповідним збільшенням суми відсотків, які є базою нарахування за кожен місяць.

Отже, предметом розгляду цієї справи є вимоги про стягнення пені, ненарахованих відсотків за період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року та 3 % річних.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року у розмірі 763,46 грн., пеню у розмірі 335914 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків за період з 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року, розмір яких становить 0,08 доларів США, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволення позовних вимог відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції від 14 жовтня 2024 року не відповідає вимогам законності та обґрунтованості та ухвалено з грубим порушенням норм процесуального і матеріального права.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що новим боржником за договором банківського вкладу є ТОВ «ФК «Фінілон». У зв`язку з тим, що АТ КБ «Приватбанк» з 17 листопада 2014 року не є боржником за договором, який є предметом спору, відсутні підстави для нарахування та стягнення з банку 3% річних, які нараховані позивачем.

Судом не враховано, що позивач звернулася до банку з заявою про розірвання договору та повернення коштів 23 листопада 2020 року, яку банк отримав 26 листопада 2020 року, а відтак прострочення виконання зобов`язання не настало за період з 19 грудня 2019 року по 18 листопада 2020 року, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення пені з банку.

Позивач та третя особа своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Кобзар Ю.Б. доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Патрай К.А. та третя особа ТОВ ФК "Фінілон" про місце, день і час розгляду справи повідомлені шляхом направлення судового повідомлення до електронних кабінетів учасників справи, через підсистему "Електронний суд", що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність (а.с.174,176).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про місце, день і час розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було опубліковано 20 березня 2025 року.

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема 19 липня 2013 року уклала з банківською установою договір № SAMDN3679 «Вклад «Стандарт, 12 мес.» та внесла на депозитний рахунок 15 938,34 доларів США, що підтверджується відповідною квитанцією від 19 липня 2013 року № 3. Відсоткова ставка за договором становить 8,5% річних.

Умовами зазначеного договору передбачено, що у випадку, якщо після закінчення строку клієнт не заявив банку про бажання повернути грошові кошти, то вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта.

Договором банківського вкладу, який є предметом спору, передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору.

ОСОБА_1 скористалася правом на дострокове розірвання депозитного договору, направивши банку вимогу про повернення вкладу 23 листопада 2020 року. 26 листопада 2020 року банк отримав заяву позивачки з вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків.

Договір вважається розірваним 28 листопада 2020 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що після розірвання договору банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст.625 ЦК України. Оскільки договір банківського вкладу вважається розірваним з 28 листопада 2020 року, відповідно розрахунок 3% річних повинен бути здійснений за період з 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року та складає 763,46 грн. (еквівалент 18,4 доларів США).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив із того, що вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, яка передбачена ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме у вигляді пені в розмірі 3% річних вартості послуги за кожний день прострочення. Враховуючи, що сторони договору погодили періодичність виплати процентів по закінченню кожного цілого місяця, розрахунок пені має проводитись щодо кожного місяця з відповідним збільшенням суми відсотків, які є базою нарахування за кожен місяць.

Отже загальний розмір пені за вказаний період складає 1 365 265, 23 грн., який, у свою чергу перевищує розмір завданих збитків. Враховуючи, що розмір пені значно перевищує розмір невиплачених банком процентів за вкладом, тому підлягає зменшенню до 335 914 грн.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для стягнення відсотків за відсотковою ставкою «на вимогу» - 0,01% річних, розмір яких становить 0,08 доларів США, оскільки з моменту розірвання договору нарахування, передбачених його умовами процентів припиняється.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.1,2 ст. 2 ЦПК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (ч.1,2 ст. 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч.3 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст.ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Оскільки ст.. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Після розірвання договорів банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір банківського вкладу вважається розірваним із 28 листопада 2020 року, а тому розрахунок 3% річних має бути здійснений за період із 29 листопада 2020 року до 19 грудня 2020 року за формулою: сума депозиту х кількість днів прострочення х 3 % : 100 : 365, що становить 763,46 грн. (еквівалент 18,4 дол. США).

Розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Закон України " Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі не визначено вичерпного переліку відносин, які він регулює, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи із загальних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3) (стаття 1 Закону).

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України " про захист прав споживачів" у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Залучення коштів на депозит є наданням фінансової послуги, оскільки банк чи фінансова установа зобов`язана за договором банківського вкладу повернути вклад та нараховані проценти вкладнику, який є споживачем банківських послуг, отже, на вказані правовідносини поширюється, зокрема ч.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо сплати пені за кожен день прострочки виконання зобов`язання з повернення вкладу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15, провадження № 14-184цс20 дійшла висновку, що базою нарахування пені необхідно вважати виключно розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача, а сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону.

Зі змісту укладеного 19 липня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" договору, сторони погодили, що проценти виплачуються на рахунок/карту для зарахування процентів по закінченню кожного цілого місяця, який минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, який іде за датою укладення договору, після 15:00.

Враховуючи те, що сторони погодили періодичність виплати процентів по закінченню кожного цілого місяця, пеня підлягає нарахуванню за кожний місяць з 19 грудня 2019 року - 18 січня 2020 року, з 19 січня 2020 року по 18 лютого 2020 року, з 19 лютого 2020 року по 18 березня 2020 року, з 19 березня 2020 року по 18 квітня 2020 року, з 19 квітня 2020 року по 18 травня 2020 року, з 19 травня 2020 року по 18 червня 2020 року, з 19 червня 2020 року по 18 липня 2020 року, з 19 липня 2020 року по 18 серпня 2020 року, з 19 серпня 2020 року по 18 вересня 2020 року, з 19 вересня 2020 року по 18 жовтня 2020 року, з 19 жовтня 2020 року до 18 листопада 2020 року, з відповідним збільшенням суми відсотків, які є базою нарахування за кожен місяць. Загальний розмір пені за вказаний період складає 1 365 265,23 грн.

Застосувавши положення ч.3 ст.551 ЦК України, суд першої інстанції зменшив суму пені до розміру ненарахованих відсотків за банківським вкладом до 335914 грн.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції неправильно визначив період нарахування пені, є безпідставними, оскільки проценти, які нараховувалися банком на суму вкладу в період дії договору, тобто до 28 листопада 2020 року, АТ КБ «Приватбанк» вкладнику ОСОБА_1 не виплачувалися, відповідно остання не отримувала дохід, який могла одержувати, якби банком не було порушено її права.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідальність за невиконання зобов`язань за договором депозиту перед ОСОБА_1 має нести ТОВ «ФК «Фінілон», з яким АТ КБ «Приватбанк» уклав 17 листопада 2014 року договір переведення боргу, відповідно АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у цій справі, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі ст.. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень ст.. 513 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 та від 24 травня 2023 року у справі № 756/420/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20 зазначено, що "відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки позивачі - фізичні особи не надавали згоди на переведення боргу від АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "ФК "Фінілон" за договорами депозитних вкладів відповідно до ст. 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ "ФК "Фінілон" шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ КБ "ПриватБанк", а не ТОВ "ФК "Фінілон", є належним відповідачем у справі".

Верховний Суд у численних подібних справах за участю АТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "ФК "Фінілон", надаючи оцінку такому ж договору про переведення боргу, сформував послідовну позицію, відповідно до якої відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Наведені висновки застосовуються незалежно від того, дійсним чи недійсним є відповідний договір, та чи визнаний він судом недійсним.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20.

В матеріалах справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу від АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "ФК "Фінілон" за договором банківського вкладу відповідно до ст.. 520 ЦК України.

Отже, оскільки не відбулося переведення боргу, тому саме відповідач АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у цій справі та зобов`язаний сплатити пеню та три проценти річних, у розмірах, визначених судом першої інстанції.

Інших доводів апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус