Єдиний унікальний номер судової справи 488/2789/21
Номер провадження 22-ц/812/20/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

24 квітня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - Молоткова В.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 - Гоцуляк Ю.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Гоцуляк Юлією Сергіївною, рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 18 грудня 2023 року, під головуванням судді Чернявської Я.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 квітня 2020 року ОСОБА_2 склав розписку, відповідно до якої він 04 грудня 2019 року отримав від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 2 000 доларів США, та зобов`язався повернути вказані кошти зі сплатою відсотків у розмірі 4% на місяць в строк до 17 травня 2020 року.

Взятий на себе обов`язок ОСОБА_1 виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав і в строк, узгоджений сторонами, грошові кошти не повернув.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, стягнути на свою користь з ОСОБА_2 : борг у загальному розмірі 3 578,66 доларів США., з яких: 2 000 доларів США сума основного боргу, 1 578.66 доларів США відсотки за весь час користування грошовими коштами, які нараховані за період з 04 грудня 2019 року до 26 липня 2021 року.

Також позивач просив стягнути на свою користь 15 000 судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14 025 грн. 16 коп. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 974 грн. 84 коп.

Відповідач ОСОБА_2 надав до районного суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначав, що він ще 18 травня 2020 року повернув позивачу кошти за договором позики. При цьому, посилання позивача на те, що кошти були надані в борг 04 грудня 2019 року не відповідають дійсності. Вказував на те, що відповідно до змісту розписки відсотки за користування коштами мають нараховуватися з 29 квітня 2020 року по 17 травня 2020 року, тобто в межах строку договору позики. Також звертав увагу на те, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу не підтверджена належними доказами.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 29 квітня 2020 року у загальному розмірі 3 578.66 доларів США, з яких: 2 000 доларів США основний борг, 1 578.66 доларів США відсотки за весь час користування грошовими коштами.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму 15 000 грн., з яких: 974 грн. 84 коп. витрати зі сплати судового збору та 14 025 грн. 16 коп. витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що є доведеним дослідженими доказами факт укладання між сторонами договору позики, невиконання його умов відповідачем, а тому останній повинен повернути позивачу позичені кошти та сплатити проценти за користування коштами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Гоцуляк Ю.С., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, що унеможливило реалізацію ним прав, передбачених ст.43 ЦПК України, зокрема п.п.2,3,4 ч.1 вказаної статті: подавати докази, брати участь у судових засіданнях, брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами (подавати клопотання щодо проведення експертизи, інші).

Крім того, судом встановлено, що 29 квітня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, на підтвердження якого була складена розписка, згідно якої відповідач 04 грудня 2019 року отримав від позивача грошові кошти у сумі 2 000 доларів США під відсотки у розмірі 4% в місяць і зобов`язався повернути вказану суму до 17 травня 2020 року. Проте, з огляду на копію розписки від 29 квітня 2020 року, а не оригінал, додану позивачем до позовної заяви та прийняту районним судом, як належний та допустимий доказ, то за візуального огляду, вбачається, що копія розписки містить дописи та виправлення не завірені підписами сторін, а саме: дописано цифру «4.» та виправлено слово мовою оригіналу «декабре» на «декабря». Більш того, розписка не містить дату отримання позики, як встановлено рішенням суду, «начебто» 04.12.2019. Судом же нараховані проценти із посиланням на 04 грудня 2019 року за відсутності конкретної дати: числа та року отримання позики.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, при ухваленні рішення суд першої інстанції вказував на те, що відповідач в судове засідання, призначене на 18 грудня 2023 року, не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений у порядку встановленому ст.ст.128,130 ЦПК України.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження направлення судової кореспонденції відповідачу на вищевказану дату, що не є свідченням належного повідомлення в розумінні вимог ст.128 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ст.128 ЦПК України, порушив право відповідача знати про дату, час і місце розгляду справи (ч.1 ст.8 ЦПК України).

За такого, судом першої інстанції розгляд справи допущено з порушенням вимог діючого законодавства, а саме за відсутності даних щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що він вказує в своїй апеляційній скарзі, то ухвалене судом рішення в підлягає скасуванню з підстав визначених п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України з постановленням в цій частині нового судового рішення.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2020 року ОСОБА_2 склав розписку, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 2 000 доларів США, та зобов`язався повернути вказані кошти зі сплатою відсотків у розмірі 4% на місяць в строк до 17 травня 2020 року (том 1 а.с.111).

У вказаній розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувалась; строк повернення коштів, а також вказана дата складання документу та особистий підпис позичальника ОСОБА_2 .

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 29 квітня 2020 року, яка посвідчує передачу позичальнику коштів в сумі 2 000 доларів США, а знаходження оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1 свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобов`язання боржником у повному обсязі.

Вказане спростовує посилання відповідача про повернення ним коштів позивачу.

До того ж відповідач, стверджуючи, що кошти ним повернуті, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання договору позики, оскільки матеріали справи не містять відповідної власноручної розписки позивача про одержання ним коштів та відсутності будь-яких претензій матеріального характеру до позичальника.

Оскільки розписка від 29 квітня 2020 року підписана відповідачем, є доказом отримання грошових коштів, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики має іншу правову природу або ознаки удаваності правочину відповідачем надано не було, та враховуючи наявність між сторонами зобов`язань за договором позики, які не виконані відповідачем, колегія суддів вважає, шо вимоги позивача про стягнення основної суми боргу в сумі 2 000 доларів США підлягають задоволенню. При цьому, колегія суддів виходить з того, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , окрім основної суми боргу у розмірі 2 000 доларів США, просив також стягнути на свою користь з ОСОБА_2 проценти за користування позикою за ставкою 4% на місяць за період з 04 грудня 2019 року по 26 липня 2021 року (дата звернення із позовом до суду), що згідно з розрахунком позивача складає 1 578.66 доларів США.

Суд першої інстанції, погоджуючись із розрахунком позивача та стягуючи з ОСОБА_2 на користь позикодавця ОСОБА_1 проценти за користування позикою у загальному розмірі 1 578.66 доларів США, виходив із того, що з відповідача підлягають стягненню проценти за весь час користування грошовими коштами.

Однак колегія суддів із вказаним розрахунком не погоджується із огляду на таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження №12-16гс22) зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України.

Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання із повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, суд, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, не врахував, що сплинув строк, на який була надана позика, не з`ясував, за який період нараховані відсотки, а також не звернув уваги, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, стягнувши заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 04 грудня 2019 року по 26 липня 2021 року, суд не звернув уваги, що після закінчення строку надання позики (17 травня 2020 року) підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає за можливе зробити перерахунок заборгованості за процентами за період з 04 грудня 2019 року по 17 травня 2020 року.

Період розрахунку:04 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 28 днів

2 000 доларів США (сума боргу) ? 48% (річна процентна ставка) / 100% ? 28 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 73.64 доларів США.

Період розрахунку: з 01 січня 2020 року по 17 травня 2020 року - 138 днів

2 000 доларів США (сума боргу) ? 48% (річна процентна ставка) / 100% ? 138 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 361.97 доларів США.

Всього 73.64 + 361.97 = 435.61 доларів США, які підлягають стягненню з відповідача.

За такого, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2020 року в загальному розмірі 2 435 (дві тисячі чотириста тридцять п`ять) доларів США 61 цент, у тому числі: 2 000 доларів США - основна сума боргу та 435 доларів США 61 цент - проценти за користування коштами за період з 04 грудня 2019 року по 17 травня 2020 року.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині наявності дописів та виправлень у тексті розписки від 29 квітня 2020 року, про які, як зазначає ОСОБА_2 , він не був обізнаний та які не узгоджував, то слід зазначити наступне.

З матеріалів справи убачається, що за клопотанням відповідача судом апеляційної інстанції двічі призначалася експертиза (судова технічна експертиза документу розписки від 29 квітня 2020 року, а також комплексна судова почеркознавча експертиза та технічна експертиза документу). При цьому, незважаючи на клопотання експертів про надання необхідних для проведення експертизи документів, зокрема, документів, які містять вільні зразки почерку ОСОБА_2 , та порівняльних зразків документів, стороною відповідача так і не були надані, що унеможливило проведення експертизи. При цьому, апеляційним судом до експертної установи направлялись матеріали справи з оригіналом боргової розписки, провадження у справі зупинялось на час проведення експертизи. Проте, експертами ухвала суду про проведення експертизи виконана не була.

Відповідно до ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 662 грн. 88 коп. (виходячи із розміру задоволених позовних вимог 68%).

Також, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 374 грн. 34 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення (виходячи із розміру задоволених вимог апеляційної скарги 32%).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то слід вказати наступне.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога позивачу в суді першої інстанції надавалася адвокатом Тимошином В.В., на підставі договору про надання правової допомоги №0726/21-1 від 26 липня 2021 року (том 1 а.с.10 ).

Згідно з п.п.3.1, 3.2 вищевказаного договору замовник зобов`язаний сплатити виконавцю за наступні послуги: за вивчення проблематики спору, підготовку позову - 5 500 грн.; за участь у судових засіданнях - 4 500 грн. Пунктом 3.4 договору сторони визначили гонорар в розмірі 5 000 грн., який виплачується в день підписання договору.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано рахунок №0726/21-1 від 26 липня 2021 року, відповідно до якого правова допомога надана на загальну суму 15 000 грн. та меморіальний ордер МВ39282670 від 28 липня 2021 року (том 1 а.с.11,12).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

З врахуванням фактично виконаної адвокатом позивача роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції у розмірі 8 000 грн.

Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Гоцуляк Юлією Сергіївною, задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 29 квітня 2020 року в загальному розмірі 2 435 (дві тисячі чотириста тридцять п`ять) доларів США 61 цент, у тому числі: 2 000 (дві тисячі) доларів США - основна сума боргу та 435 (чотириста тридцять п`ять) доларів США 61 цент - проценти за користування коштами за період з 04 грудня 2019 року по 17 травня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 662 (шістсот шістдесят дві) грн. 88 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 374 (триста сімдесят чотири) грн. 34 коп. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 29 квітня 2025 року