Провадження №22-ц/812/724/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Миколаїв

Справа № 486/1488/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н. О.,

суддів: Кушнірової Т. Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене суддею Волощук О.О., 25 лютого 2025 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

у с т а н о в и в:

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовувала тим, що з 14 серпня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2007 року.

За час перебування у шлюбі, а саме 03 листопада 2006 року, вона з відповідачем придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_2 . За цей час ними було здійснено ремонт в квартирі, встановлена душова кабіна, сантехніка, унітаз, міжкімнатні двері, покладений на підлогу лінолеум та придбано усю необхідну побутову техніку та меблі.

Після розірвання шлюбу відповідач перешкоджав їй користуватися квартирою.

Посилаючись на вищезазначене та те, що вказана квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі позивач просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на частку цієї квартири.

Разом із позовною заявою позивач надала клопотання про поновлення строку для звернення до суду. Позивач зазначала, що 10 квітня 2018 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області ухвалено рішення по справі № 486/1504/17, яким було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до неї про визнання права особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Це рішення було в наступному залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. ОСОБА_1 вважала, що оскільки судами встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю, то право власності на квартиру за нею вже визнано та необхідно встановити лише частки. Крім того, позивач вказувала, що хворіє психічним захворюванням, наслідком якого є когнітивні порушення та стійкий судомий синдром. У зв`язку з чим вона постійно плутається в датах, роках, тому не звернулася до суду вчасно.

21 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала заяву про застосування строку позовної давності. Заява обґрунтована тим, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 19 червня 2007 року позивач знала і усвідомлювала, що внаслідок перешкоджання відповідачем, не має права вільного володіння і користування спірною квартирою, разом з тим не вживала заходів щодо відновлення цих прав протягом більше ніж 17 років. Строк позовної давності закінчився 19 червня 2010 року. Також представник відповідача вказувала, що посилання позивача на неможливість своєчасного подання цього позову через психічне захворювання є суперечливими та необґрунтованими, оскільки позивач неодноразово брала участь у інших судових процесах, зокрема у справах № 2-609/2007, № 486/1504/17, що свідчить про те, що позивач чітко розуміє дати, час і порядок процесуальних дій в питаннях, що становлять для неї зацікавленість.

06 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій зазначила, що вважає, що строк позовної давності відраховується з дати набрання законної сили рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 червня 2018 року по справі 486/1504/17. До того ж вона посилалась на наявність у неї психічного розладу, внаслідок чого вона постійно проходить амбулаторне та стаціонарне лікування. За нагадуванням сина ОСОБА_4 вона зверталась за допомогою до адвоката, який готував відповідні процесуальні документи. Також ОСОБА_1 зауважила, що з 02 квітня 2020 року у зв`язку із введенням на всій території України карантину строки позовної давності були продовжені на строк дії такого карантину. З 08 листопада 2022 року строк позовної давності був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні. Отже строк позовної давності на момент подачі цього позову до суду не сплив.

10 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до суду заперечення, в яких посилаючись на практику Верховного Суду, наголошувала, що запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Починаючи з 19 червня 2007 року ОСОБА_1 знала і усвідомлювала, що вона не має вільного володіння і користування спірною квартирою. Строк позовної давності сплив 19 червня 2010 року. Позивач помилково вважає, що перебіг строку позовної давності починається з 21 червня 2018 року.

29 січня 2025 року від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява в якій зазначено, що заява відповідача про застосування строку позовної давності є необґрунтованою та безпідставною. Представник зазначає, що в своїй заяві представник відповідача вказує як на підставу початку перебігу строку позовної давності - порушення з боку відповідача права позивача на користування спільним сумісним майном подружжя, проте така підстава могла б бути заявлена лише до негаторного позову, але в даному випадку предмет позову інший. Крім того, у цій справі строк позовної давності ще не почав відраховуватися, оскільки спільне сумісне майно не вибуло з володіння відповідача.

17 лютого 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 надала письмові додаткові пояснення у справі. Представник зазначила, що 03 листопада 2006 року між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_2 був укладений договір безвідсоткової цільової позики, відповідно до якого ДП «НАК «Енергоатом» (позикодавець) надало ОСОБА_2 безвідсоткову цільову позику на загальну суму 205 450 грн, в тому числі для придбання квартири АДРЕСА_2 (без виконаних оздоблювальних робіт) 180 500 грн та для виконання оздоблювальних робіт в даній квартирі - 24 950 грн, строком на 20 років 3 місяці (243 місяців), термін погашення позики з 03 лютого 2007 року до 03 лютого 2027року. 10 листопада 2006 року в забезпечення виконання позивачем зобов`язань за договором безвідсоткової цільової позики ОСОБА_2 передана ДП «НАЕК «Енергоатом» в іпотеку квартира. Однак, за час шлюбу сторін було погашено за період з лютого по червень 2007 року частину позики, що підтвердила в судовому засіданні і ОСОБА_1 , а саме 4 262 грн 40 коп. Відповідач після розірвання шлюбу з позивачем самостійно повертав позику. А отже, наявні підстави для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя. Враховуючи, що відповідачем погашено заборгованість на суму 203318 грн 80 коп., а позивачем 2131 грн 20 коп. та якби позивач не пропустила строк позовної давності її частка б становила 1/96 частки квартири.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, а також спільними коштами здійснено в ній ремонт. Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру презюмується.

Надана представником відповідача довідка з місця роботи відповідача про погашення ним безвідсоткової цільової позики після розірвання шлюбу не доводить в повній мірі факт наявності підстав для відступу від рівності часток, а отже квартира є спільною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Щодо строків позовної давності рішення суду мотивовано тим, що позивач про порушення свого права дізналась у грудні 2017 року, що її колишній чоловік оспорює право спільної сумісної власності в рамках справи № 486/1504/17. Остаточне рішення у цій справі ухвалено Верховним Судом 21 травня 2020 року, то строк позовної давності мав би закінчитися 22 травня 2023 року. Однак у зв`язку із введенням на території України воєнного стану перебіг позовної давності зупинено, тому позов подано в межах строків позовної давності.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач документально не підтвердила ціну позову щодо дійсної вартості майна на момент звернення до суду з позовом, а суд першої інстанції не вжив заходів щодо встановлення реальної ціни позову.

Крім того, відповідач належними та допустимими доказами спростував презумпцію рівності часток, а обставини для відступлення від засад рівності частин подружжя встановлено не лише преюдиційним фактом виплати заборгованості за квартиру ( в рішеннях у справі № 486/1504/17), а й доведено довідкою про погашення безвідсоткової цільової позики від 01 грудня 2017 року.

Також представник наголосила, що позивач пропустила строк позовної давності за багато років до того як в Україні почався СОVID-19 та введено воєнний стан.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися.

Від представника відповідача - ОСОБА_3 надійшла заява з проханням розглядати справу у відсутність відповідача ОСОБА_2 та його представника, апеляційну скаргу просила задовольнити, скасувати рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника., просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2004 року, який було розірвано на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 липня 2007 року.

Під час перебування у шлюбі, а саме 03 листопада 2006 року, між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_2 був укладений договір безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., відповідно до якого ДП «НАЕК «Енергоатом» (позикодавець) надало ОСОБА_2 ,який працював інженером програмістом ЦТАВ ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (позичальнику), безвідсоткову цільову позику на загальну суму 205 450 гривень, в тому числі для придбання квартири АДРЕСА_2 (без виконаних оздоблювальних робіт) - 180 500 гривень та для виконання оздоблювальних робіт в даній квартирі - 24 950 гривень, строком на 20 років 3 місяці (243 місяців), термін погашення позики - з 03.02.2007 р. до 03.02.2027 р.

Крім того, 03 листопада 2006 року між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О. В.

10 листопада 2006 року в забезпечення виконання позивачем зобов`язань за договором безвідсоткової цільової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., ОСОБА_2 була передана ДП «НАЕК «Енергоатом» в іпотеку квартира АДРЕСА_2 за згодою дружини ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 1, п. 3.1, п. 3.2 договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2006 р. позивач придбав квартиру АДРЕСА_2 за 180 500 гривень, взаєморозрахунки сторін, за їх взаємною згодою, були здійсненні шляхом новації боргу покупця перед продавцем у позикове зобов`язання, за договором безвідсоткової позики № 78/06 від 03.11.2006 р., укладеного сторонами за цим договором.

Право власності на вказану квартиру виникло у покупця з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу в Державному реєстрі правочинів нотаріусом (п. 7 договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2006р.). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру правочинів даний договір купівлі-продажу був зареєстрований приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. в Державному реєстрі правочинів 03 листопада 2006 року.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнськ», ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Дата про прийняття рішення про реєстрацію права 09 листопада 2006 року.

Відповідно до довідки ДП «НАЕК «Енергоатом» від 04 грудня 2017 року про погашення безвідсоткової цільової позики від 01 грудня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 перед ВП ЮУАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» за договором безвідсоткової цільової позики від 01 листопада 2006 року № 78/06 станом на 01 грудня 2017 року відсутня.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2018 року та постановою Верховного Суду від 21 травня 2020 року, у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана під час перебування у шлюбі, відмовлено (справа № 486/1504/17).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно з статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу квартиру не спростована.

У цій справі спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою за кошти, які отримані за договором позики та використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже договір позики в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення договору позики, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, отриманих за договором позики, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна.

В розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення боргу за договором позики, як солідарного боржника.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , набута сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кошти, які отримані за договором позики, та використані в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач належними та допустимими доказами спростував презумпцію рівності часток, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та частки чоловіка і дружини є рівними.

Щодо позовної давності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Як вбачається з матеріалів справи позивач про порушення своїх прав дізналась у квітні 2018 року після розгляду в суді справи № 486/1504/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана під час перебування у шлюбі.

Відповідно до п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (СOVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

За постановами Кабінету Міністрів України (від 11 березня 2020 року №211 початок дії карантину та від 25 квітня 2023 року №651 закінчення дії карантину) дія карантину в Україні тривала з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120 від 15.03.22 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Законом України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Отже з урахуванням наведених норм права, якими подовжена позовна давність на строк дії карантину та воєнного стану, який діє на даний час, позивачем подано позов в межах строку позовної давності.

З огляду на викладене доводи відповідача та його представника про пропуск позивачкою строку звернення до суду з зазначеним позовом є помилковими та не можуть бути застосовані судом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, визнання квартири спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Н. О. Шаманська

Судді: Т. Б.Кушнірова

Н. О. Тищук

Повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року.