Провадження № 2/752/3222/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Плахотнюк К.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» у якому просить: визнати, що застосування у правовідносинах з ним договору, опублікованого у газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015, Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» порушило його права.

В обгрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначив що є співвласником житла у будинку за адресою АДРЕСА_1 . Посилаючись на пункт 1 Рішення Київради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» зазначав, що житлові послуги у Голосіївському районі м.Києва, включно із зазначеним вище будинком, надає Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва». 09.11.2022 року позивач звернувся до відповідача з проханням про ознайомлення з договором про утримання будинку. Оскільки на зазначене вище звернення відповідач не надав відповіді, ОСОБА_1 звернувся з аналогічною заявою до Голосіївської РДА, яка у своїй відповіді від 29.12.2022 року повідомила позивача про те, що складений відповідачем договір опубліковано в газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 ( 4695) від 14.07.2015 року. Позивач стверджує, що опублікований у газеті «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015 договір не містить жодної згадки про відповідача та ніким не підписаний, що на його думку, свідчить про відсутність будь-яких зобов`язань відповідача перед споживачами та робить цей договір нечинним, оскільки: згідно частини 1 статті 641 ЦК України, пропозиція укласти договір має виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття; згідно частини 4 статті 203 цього ж Кодексу, вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є вчинення правочину у формі, встановленій законом; - згідно пункту 2 частини 1 статті 208 Кодексу, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою; згідно частини 2 статті 207 Кодексу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вказує, що застосуванням нечинного договору зі споживачами відповідач порушив вимоги частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо надання житлово-комунальних послуг виключно на договірних засадах. Крім того ОСОБА_1 зазначав, що застосуванням нечинного договору відповідач унеможливив його застосування для захисту прав споживачів, чим порушив права споживачів, в тому числі і його, як споживача, права, на належну якість обслуговування, передбачену пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

16.12.2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зміну ( доповнення) підстав позову, у якій останній просив доповнити мотивувальну частину позовної заяви текстом із постанови Великої палати Верховного суду від 16.06.2020 року по справі № 145/2047/16-ц.

31.12.2024 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши про наступне.

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі, і за адресою: АДРЕСА_2 .

Комунальним підприємством на основі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», що діяла до 13.09.2018, складено публічний договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який було опубліковано в засобах масової інформації, а саме - газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015.

Після опублікування у засобі масової інформації проекту договору, протягом місяця позивач про свою відмову укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій чи про свою незгоду з умовами договору у письмовому вигляді не заявив, а тому відповідно до закону вважався таким, що прийняв пропозицію відповідача на укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відтак, позивач не скористався правом на укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по квартирі АДРЕСА_3 , не звернувся із заявою про відмову від укладення вказаного договору, або незгоди з його умовами.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_3 , що стверджується даними свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.04.2002 року (а.с. 3).

Рішенням Київської міської ради № 270/270 від 09.10.2014 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» змінено виконавців послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Вказане рішення опубліковано у засобі масової інформації - газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015; у публікації містилась інформація про нового виконавця послуг - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва».

Одночасно, у вказаній публікації доведено до відома споживачів, проект публічного договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який в розумінні ст. 634 ЦК України, є договором приєднання.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно із типовим договором.

За змістом положень ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції до 10 червня 2018 року), споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції до 10 червня 2018 року) виконавець зобов`язаний підгодовувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 затверджено форму та зміст типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, редакція договору діяла до 13 вересня 2018 року.

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» на основі типового договору, затвердженого вказаною постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529, складено публічний договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, текст якого опубліковано в газеті Київської міської ради «Хрещатик» №99 (4695) від 14 липня 2015 року.

Відповідно дост.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Частиною 5 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції до 10 червня 2018 року) визначено, що процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом положень ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житловокомунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов`язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форсмажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору.

Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Складений позивачем публічний договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, текст якого опубліковано в газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015, відповідає вказаним вище вимогам закону по змісту та умовам.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову позивача укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій чи про його незгоду з умовами вказаного договору, а так само доказів звернення з такими заявами позивача до відповідача, матеріали справи не містять; не здобуто таких доказів і судом в ході розгляду справи.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу на те, що відповідач повідомляв позивача про те, що для укладення індивідуального договору на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій позивач може звернутися в Комунальний концерн «Центр комунального сервісу».

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №760/17232/16-ц (провадження №61-40348св18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Згідно ст. 20 ЦК України захист права - це використання передбачених законом способів (можливостей, інструментів) для поновлення свого порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права. «Право на захист особа здійснює на свій розсуд».

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Згідно ст. 16 ЦК України, Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, зазначеною вище статтею не передбачено таких способів захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного права чи законного інтересу, про які просить позивач при зверненні до суду з позовом.

Посилання в позовній заяві на те, що: договір ніким не підписаний, тобто є нечинним; договір не містить згадки про відповідача, що не дає підстав вважати цей договір офертою (ч.1 ст.641 ЦК України) суд відхиляє, оскільки договір відповідає типовій формі, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, внаслідок їх необґрунтованості та безпідставності, так як позивачем не доведено факту порушення відповідачем його прав.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про житлово-комунальні-послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», , ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, ч. 2 ст. 247, Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.04.2025 року.

Суддя К.Г. Плахотнюк