ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/3841/24

Головуючий у першій інстанції - Лібстер А. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/477/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1

третя особа:

ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Лібстера А.С. від 27 листопада 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, дата складання повного рішення - 09 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні сина, зобов`язання проведення виплат, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні сина, зобов`язання проведення виплат, зазначивши третьою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила: встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на утриманні рідного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 09.02.2024 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплачувати 1/2 коштів, передбачених п.4,7 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 р. №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх", на користь матері - ОСОБА_1 , яка перебувала на утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісти, тобто, станом на 09.02.2024 року. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що її син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та постійно проживав з нею, був мобілізований 18.08.2023 року та зарахований до списків військової частини НОМЕР_2 на посаду стрільця 1 піхотного відділення 3 піхотного взводу 1 піхотної роти, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №33. Позивач вказувала, що на військовій службі її син ОСОБА_3 мав досить значне грошове утримання, при цьому, на її утримання він надавав кошти під час зустрічей. За доводами позивача, заробітна плата її сина надходила на банківський рахунок його дівчини - ОСОБА_4 , яка в свою чергу, кошти передавала позивачу. Позивач стверджувала, що допомога, яку надавав їй син, була для неї постійним i основним джерелом існування. 29.01.2024 року позивач мала крайню розмову зі своїм сином, після того він перестав виходити на зв`язок. В подальшому, 13.02.2024 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач отримала сповіщення №16 від 12.02.2024 року, у якому було зазначено, що ОСОБА_3 09.02.2024 року зник безвісти, під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримування збройної агресії проти України, в зоні ведення бойових дій в районі населеного пункту Кліщіївка Бахмутського району Донецької області. Позивач зазначала, що по факту зникнення безвісті сина вона звернулась із заявою до Чернігівського РУП НП в Чернігівській області, було відкрито кримінальне провадження 0000537 від 13.02.2024 року. Згідно витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, її син вважається безвісти зниклим та його місцезнаходження залишається невідомим. Позивач вказує, що постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року закріплено право членів родини військовослужбовців, які зникли безвісти за особливих обставин, отримувати додаткову винагороду за весь час, поки не буде змінено статус зниклого на інший статус. За доводами позивача, для отримання даних виплат їй необхідно надати документ про перебування на утриманні сина. Позивач ОСОБА_1 зазначала, що вона проживала разом із сином, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вона повністю перебувала на утриманні свого сина, він постійно дбав про неї, оскільки вона не працює, та здійснює постійний догляд за своєю хворою матір`ю, пенсіонеркою ОСОБА_5 , яка не може себе обслуговувати i самостійно не пересувається, і тому допомога, яку надавав їй син, була для позивача постійним i основним джерелом існування. Позивач ОСОБА_1 вказувала, що у зв`язку з тим, що її син має неповнолітнього сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пакет документів на належні виплати було сформовано на офіційного опікуна дитини - ОСОБА_2 та надіслано до в/ч НОМЕР_1 для подальшого розгляду. За доводами позивача, між нею та опікуном неповнолітньої дитини ОСОБА_2 існує спір про право на отримання виплат.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.11.2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні сина - відмовлено.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10.02.2025 року в позовних вимогах в частині: зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплачувати 1/2 частину коштів, передбачених п.4,7 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" на користь матері ОСОБА_1 , яка перебувала на утриманні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 09.02.2024 року, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.11.2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.11.2024 року є незаконним, несправедливим по відношенню до неї, як позивача у справі, оскільки ухвалено з повним ігноруванням норм матеріального та процесуального права, які гарантують учасникам судового процесу рівні процесуальні права. Апелянт ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції судом було вірно встановлено, що її син дійсно почав отримувати офіційні виплати за період його служби з 18.08.2023 року по 09.02.2024 року. Але суд першої інстанції не встановив, що у період 2021-2023 років позивач теж перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 . За доводами апелянта ОСОБА_1 , влітку 2021 року ОСОБА_2 вигнала її сина із дому, i він переїхав жити до позивача. 01.11.2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Апелянт стверджує, що окрім ОСОБА_3 , у неї є двоє дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Проте, вони не можуть утримувати позивача, оскільки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є неповнолітньою дитиною i сам потребує утримання, він був змушений покинути свою домівку через війну та поїхати за кордон. Апелянт вказує, що постійно перебувати разом із меншим сином за кордоном вона не могла, оскільки здійснює постійний догляд за своєю хворою матір`ю, пенсіонеркою ОСОБА_5 , яка не може себе обслуговувати, i самостійно не пересувається. ОСОБА_7 призначено тимчасового опікуна в особі ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживає у АДРЕСА_2 , з метою представництва та опіки над його особою та майном. Чоловік ОСОБА_8 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . За доводами апелянта, суд першої інстанції спирається тільки на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що позивач виїжджала за кордон, залишала свою матір ОСОБА_5 та мешкала у своїх інших дітей. Але окрім цього, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили, що син допомагав завжди, постійно привозив багато продуктів, забезпечував дровами, навіть неодноразово свідок ОСОБА_13 допомагав нести продукти, бо ОСОБА_3 закуповувався багатьма продуктами. Свідок ОСОБА_12 підтвердила теж, що ОСОБА_3 допомагав i матері, i бабусі по господарству, постійно приїздив із продуктами, також свідок зазначала, що бабуся ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , дійсно хвора, погано ходить. Апелянт вказує, що при розгляді даної справи суд першої інстанції не прийняв до уваги, що виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 , які здійснювалися ОСОБА_2 , були добровільними i при найменшому небажанні ОСОБА_2 може їх не виплачувати. При цьому, виплати заробітної плати безвісти зниклого ОСОБА_3 здійснювались ОСОБА_2 тільки у період з 23.03.2024 року по 20.05.2024 року, і наразі ОСОБА_2 добровільно грошові кошти із грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 не перераховує. Апелянт ОСОБА_1 вважає, що факт перебування її на утриманні сина ОСОБА_3 підтверджено належними доказами, які були приєднанні до позовної заяви, а суд першої інстанції упереджено провів розгляд даної справи, не прийняв до уваги вище перелічених фактів та норм права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.11.2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кашуба М.О. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Коренькова Т.Ю. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.11.2024 року.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 15.02.2024 року (видано повторно) (а.с.11).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 15.03.1991 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_16 розірвано 26.02.1991 року (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_5 від 11.07.2001 року, ОСОБА_16 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Як вбачається із акту обстеження №34 від 25.03.2024 року матеріально-побутових умов проживання, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , та сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та постійно проживав разом із мамою і вели спільне господарство. ОСОБА_1 не працює, здійснює постійний догляд за своєю хворою мамою, яка не може себе обслуговувати і самостійно не пересувається (а.с.10).

Відповідно до рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.11.2021 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розірвано (а.с.92-93).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають неповнолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 20.05.2009 року (а.с.94).

Згідно із випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 16.02.2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , АДРЕСА_1 , обмежена в пересуванні (а.с.14-15).

Відповідно до сповіщення сім`ї №16 від 12.02.2024 року, ОСОБА_1 була повідомлена ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що її син солдат ОСОБА_3 09.02.2024 року під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримування збройної агресії проти України, зник безвісти в зоні ведення бойових дій в районі населеного пункту Кліщіївка Бахмутського району Донецької області (а.с.16).

Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_1 №1/1567 від 28.02.2024 року, зниклий безвісти ОСОБА_3 перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до облікової карти був мобілізований 18.08.2023 року до в/ч НОМЕР_7 , подальше перебування військовослужбовця невідоме. У зв`язку з тим, що військовослужбовець має неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , пакет документів на належні виплати був сформований на офіційного опікуна дитини ОСОБА_2 та надісланий до в/ч НОМЕР_1 для подальшого розгляду (а.с.19).

Відомості щодо ОСОБА_3 внесено до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, дата набуття статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин: 13.03.2024 року (а.с.28-29).

Згідно інформації фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 від 29.03.2024 року, виплати членам сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не здійснювалися (а.с.25).

Відповідно до листа військової частини НОМЕР_1 , грошове забезпечення безвісті зниклого військовослужбовця ОСОБА_3 виплачується дружині ОСОБА_2 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №884. ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 з приводу виплати їй грошового забезпечення не зверталась, документів, підтверджуючих, що вона перебувала на утриманні сина, не надавала. Рішень щодо відмови у виплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 , військовою частиною не приймалось (а.с.66).

Згідно платіжних інструкцій від 12.04.2024 року, 14.04.2024 року, 23.03.2024 року, 20.05.2024 року, 13.05.2024 року, 16.05.2024 року, відповідач ОСОБА_2 добровільно перераховувала позивачу ОСОБА_1 через АТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти, із призначенням платежу "Для поповнення рахунку, ОСОБА_1 , 15%, відповідно - 4 платежі, 50% - 3 платежі, з заробітної плати безвісти зниклого ОСОБА_3 " (а.с.152-153).

Відповідно до довідки АТ "Державний ощадний банк України" від 19.11.2024 року, ОСОБА_2 добровільно перераховувала ОСОБА_1 грошові кошти, із призначенням платежу: "Для поповнення рахунку, ОСОБА_1 , 15% та 50% з заробітної плати безвісти зниклого ОСОБА_3 " з 23.03.2024 року по 20.05.2024 року (а.с.158).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам ч.1 статті 81 ЦПК України, позивач не надала належних доказів на підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту її перебування на утриманні сина ОСОБА_3 , а також належних доказів того, що ОСОБА_3 мав змогу утримувати, окрім своєї неповнолітньої дитини, ще і позивача ОСОБА_1 . Судом першої інстанції вказано, що позивач просить встановити факт її утримання сином без зазначення часового проміжку, коли він здійснював чи міг здійснювати таке утримання. Суд першої інстанції зазначив, що в ході розгляду даної справи не встановлено, що позивач є особою пенсійного віку та не надано доказів, що ОСОБА_1 оформила документи на постійний догляд чи є опікуном своєї матері ОСОБА_5 . При цьому, будь-яких рішень щодо відмови у виплаті грошового забезпечення саме ОСОБА_1 , військовою частиною не приймалось.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 22.01.2025 року дану цивільну справу №751/3841/24 було повернуто до суду першої інстанції, для ухвалення додаткового рішення, оскільки, як було встановлено апеляційним судом під час вивчення матеріалів даної справи, у прохальній частині позовної заяви міститься дві заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме: встановити факт перебування на утриманні рідного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 09.02.2024 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплачувати 1/2 частину коштів, передбачених п.4,7 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" на користь матері - ОСОБА_1 , яка перебувала на утриманні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 09.02.2024 року. При цьому, висновків щодо вирішення судом першої інстанції заявленої позивачем ОСОБА_1 позовної вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплачувати 1/2 частину коштів на користь матері ОСОБА_1 , яка перебувала на утриманні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 09.02.2024 року, рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, в тому числі, і його резолютивна частина, в собі не містить. За даних обставин, апеляційним судом було встановлено, що відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, судом першої інстанції не ухвалено рішення щодо однієї із позовних вимог, зазначеної вище, з приводу якої сторони подавали докази і надавали суду пояснення.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10.02.2025 року в позовних вимогах в частині: зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплачувати 1/2 частину коштів, передбачених п.4,7 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" на користь матері ОСОБА_1 , яка перебувала на утриманні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 09.02.2024 року, відмовлено.

Як вбачається із додаткового рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10.02.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову у вказаній частині, суд першої інстанції зазначив, що ця позовна вимога є похідною від позовної вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісті, і оскільки у задоволенні даної позовної вимоги відмовлено, то в подальшому визначені позивачем вимоги не мають юридичного наслідку, щодо вирішення питання про зобов`язання здійснення певних виплат.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновки оскаржуваного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.11.2024 року не узгоджуються із нормами права, які регулюють спірні правовідносини та із фактичними обставинами справи, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не встановив, що у період 2021-2023 років позивач теж перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 . За доводами апелянта ОСОБА_1 , влітку 2021 року ОСОБА_2 вигнала її сина із дому, i він переїхав жити до позивача. 01.11.2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Апелянт стверджує, що окрім ОСОБА_3 , у неї є двоє дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Проте, вони не можуть утримувати позивача, оскільки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є неповнолітньою дитиною i сам потребує утримання, він був змушений покинути свою домівку через війну та поїхати за кордон. Апелянт вказує, що постійно перебувати разом із меншим сином за кордоном вона не могла, оскільки здійснює постійний догляд за своєю хворою матір`ю, пенсіонеркою ОСОБА_5 , яка не може себе обслуговувати, i самостійно не пересувається. ОСОБА_7 призначено тимчасового опікуна в особі ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживає у АДРЕСА_2 , з метою представництва та опіки над його особою та майном. Чоловік ОСОБА_8 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . За доводами апелянта, суд першої інстанції спирається тільки на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що позивач виїжджала за кордон, залишала свою матір ОСОБА_5 та мешкала у своїх інших дітей. Але окрім цього, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили, що син допомагав завжди, постійно привозив багато продуктів, забезпечував дровами, навіть неодноразово свідок ОСОБА_13 допомагав нести продукти, бо ОСОБА_3 закуповувався багатьма продуктами. Свідок ОСОБА_12 підтвердила теж, що ОСОБА_3 допомагав i матері, i бабусі по господарству, постійно приїздив із продуктами, також свідок зазначала, що бабуся ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , дійсно хвора, погано ходить. Апелянт вказує, що при розгляді даної справи суд першої інстанції не прийняв до уваги, що виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 , які здійснювалися ОСОБА_2 , були добровільними i при найменшому небажанні ОСОБА_2 може їх не виплачувати. При цьому, виплати заробітної плати безвісти зниклого ОСОБА_3 здійснювались ОСОБА_2 тільки у період з 23.03.2024 року по 20.05.2024 року, і наразі ОСОБА_2 добровільно грошові кошти із грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 не перераховує. Апелянт ОСОБА_1 вважає, що факт перебування її на утриманні сина ОСОБА_3 підтверджено належними доказами, які були приєднанні до позовної заяви, а суд першої інстанції упереджено провів розгляд даної справи, не прийняв до уваги вище перелічених фактів та норм права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 року затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.

Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Згідно статті 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", члени сім`ї, які вважаються утриманцями - це члени сім`ї померлого, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Конституційний Суд України в рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні.

Крім того, Конституційний суд України у своєму рішенні зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31.03.2020 року у справі №205/4245/17 (провадження №61-17628св19).

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому, отримання особою інших виплат не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування її на утриманні.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що вона перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час його зникнення безвісти, тобто, станом на 09.02.2024 року, при цьому не зазначаючи відповідний хронологічний період такого утримання.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не встановив, що у період 2021-2023 років позивач теж перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 . За доводами апелянта ОСОБА_1 , влітку 2021 року ОСОБА_2 вигнала її сина із дому, i він переїхав жити до позивача. 01.11.2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, виходячи із наступного.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що 18.08.2023 року ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_8 , призначено види забезпечення та він почав отримувати регулярний дохід, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2023 року (а.с.24).

При цьому, позивачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, щодо доходу ОСОБА_3 , та відповідно, наявності можливості утримувати позивача ОСОБА_1 у хронологічний період до 18.08.2023 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що суд не прийняв до уваги надані позивачем копії квитанцій, за період з 07.09.2023 року по 09.02.2024 року про переказ грошових коштів, із приміткою ''зарплата, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 '' (а.с.32-39), оскільки вказані квитанції не містять в собі відповідної інформації про відправника коштів та їх кінцевого отримувача.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 фактично підтвердили в судовому засіданні обґрунтованість вимог заявленого ОСОБА_1 позову, але суд першої інстанції не прийняв до уваги вказану обставину, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, враховуючи наступне. Виходячи із приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів. При цьому, згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року відносно того, що позивачем не надано суду беззаперечних доказів на підтвердження вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

08.04.2025 року на адресу апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про прийняття до уваги, в якості доказів на підтвердження обґрунтованості вимог заявленого позову: копії довідки Рудківського старостинського округу Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 07.02.2025 року №15.6.1.16/30, в якій вказано, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , на обліку з отримання компенсації фізичним особам, які надають (отримують) соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 року №859 у Новобілоуській сільській раді перебуває, послуги з догляду на непрофесійній основі від ОСОБА_1 отримує; копії рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 07.02.2025 року, відносно ОСОБА_1 .

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані вище копії документів не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, оскільки ці копії документів стосуються подій, які, у хронологічному розумінні, мали місце після ухвалення оскаржуваного рішення суду від 27.11.2024 року. При цьому, копія довідки Рудківського старостинського округу Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області датована 07.02.2025 року, і не містить в собі відповідної інформації, чи отримувала ОСОБА_5 послуги з догляду на непрофесійній основі від ОСОБА_1 у спірний хронологічний період. Копія рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 07.02.2025 року, відносно ОСОБА_1 , містить в собі дату звернення - 15.01.2025 року, тобто, після ухвалення судом першої інстанції 27.11.2024 року оскаржуваного апелянтом рішення, яке є предметом апеляційного перегляду у даній справі.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.11.2024 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.11.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: