справа № 492/1435/24
провадження № 2/492/342/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Варгаракі С.М.,

при секретарі судового засідання Богдан А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про поділ майна, набутого під час шлюбу, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, набутою під час шлюбу та здійснити його поділ, виділивши позивачу у власність частку зазначеної квартири, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вони з відповідачкою з 20 жовтня 2018 року перебувають у шлюбі. У період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Відповідачка відмовляється у добровільному порядку переоформити на позивача частку спірної квартири, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Розглянувши позовну заяву, вислухавши обґрунтування представника позивача, заперечення відповідачки, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися СК України та ЦК України.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що 20 жовтня 2018 року Арцизьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 (а.с. 6, 7) та ОСОБА_2 (а.с. 9), про що було зроблено відповідний актовий запис за № 81 (а.с. 8).

За час шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. придбали квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-11). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 296160718 від 25 січня 2022 року право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , відповідачкою у справі, на підставі договору купівлі-продажу № 29 від 25 січня 2022 року (а.с. 12).

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В силу статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частинами 1-3 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень статті 63 СК України.

Відповідно до вимог статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 20 жовтня 2018 року.

Предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка придбана у період шлюбу та зареєстрована на праві власності в цілому за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2022 року та підлягає поділу між сторонами, оскільки є спільною сумісною власністю подружжя.

Спірна квартира зареєстрована на ім`я відповідачки, позивач у даній справі не заявляв позовних вимог про присудження йому в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки спірної квартири, відповідачка також не заявляла позову про припинення права позивача на частку в квартирі, визнання за нею права власності на квартиру в цілому із присудженням позивачу грошової компенсації вартості його частки в квартирі, та відповідно, не вносила на депозитний рахунок суду вартість такої, а відтак і не обговорювалось питання згоди чи незгоди позивача на присудження йому грошової компенсації вартості його частки.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини 5 статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною 5 статті 71 СК України дій.

Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини 1 статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального закону та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки була придбана під час шлюбу й підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

На підставі викладеного, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частку спірної квартири, що відповідає положенням частини 1 статті 70 СК України.

Аналізуючи зазначені норми права, з`ясувавши встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази, надані сторонами у справі, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу та виділення у власність частки спірної квартири підлягають задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1680 грн., сплаченого позивачем при звернені з наявним позовом до суду (а.с. 1).

На підставі статей 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, статями 16, 328, 368, 372 ЦК України, керуючись статями 2, 7, 12, 13, 19, 48, 76-81, 89, 141, 211, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, набутою під час шлюбу, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) і ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) та поділити спільне майно подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 )витрати по сплаті судового збору у розмірі 1680 (одну тисячу шістсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано протягом строку оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Варгаракі С.М.