Справа №461/2305/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Радченка В.Є.

при секретарі судового засідання Штогрині В.-Н. Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (юридична адреса: 79019, м. Львів, вул. Під Дубом, 26 А, ) про розірвання договору та стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору про надання правової допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» про розірвання договору та стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору про надання правової допомоги. Відповідно до позовної заяви просить суд розірвати договір про надання правничої допомоги № 19032409 від 19.03.2024, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ», стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 6000 грн., сплачені за договором № 19032409 від 19.03.2024, а також моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Крім цього, просить суд стягнути судові витрати, пов`язані з надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним. 19.03.2024 між позивачем та ТОВ «ЛІГЛ» був укладений Договір № 19032409 від 19.03.2024. Позивач зазначає, що на виконання умов договору сплатив кошти у розмірі 6000 грн. за надання відповідачем юридичних послуг. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. Тому просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.03.2025 року відкрито спрощене провадження у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачу надсилались копія ухвали суду та копія позовної заяви з додатками рекомендованим поштовим відправленням за місцем реєстрації. Згідно з інформацією поштового відстеження лист повернувся за зворотною адресою у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою.

Суд вжив всіх можливих заходів для належного і вчасного повідомлення відповідача про судові засіданні, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач, в силу п.4 ч.8 ст.128, ч.9 ст.130 ЦПК України, вважаються належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин , суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності представника позивача та відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (стаття 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 19.03.2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛІГЛ» був укладений договір про надання правничої допомоги № 19032409 від 19.03.2024 року.

Відповідно до умов п. 1.1. договору, виконавець приймає до виконання доручення замовника про надання юридичних послуг, а замовник зобов`язується оплатити послуги.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що характером та видом юридичних послуг є підготовка заяв до правоохоронних органів, Міноборони, податкової, ТЦК (щодо обвинувачених по вироках).

За пунктом 1.3. договору виконавець приступає до виконання робіт, після отримання попередньо внесеної суми, зазначеної в п. 3.1. цього договору.

Згідно з пунктом 2.1. договору виконавець зобов`язується після внесення замовником передплати в розмірі повної вартості послуг відповідно до п.п. 3.1 та 3.2 цього договору приступити до надання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п. 1.2 Договору в повному обсязі, своєчасно і якісно, керуючись чинним законодавством України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2.2.1. замовник зобов`язується своєчасно надати виконавцю наявні достовірні дані та документи, необхідні для надання юридичних послуг, зазначених в п. 1.2. цього договору.

Згідно з п. 2.2.2. замовник також зобов`язується сплатити юридичні послуги, зазначені в п. 1.2. цього договору, в порядку та терміни, зазначені в розділі 3 цього договору.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що вартість надання юридичних послуг, зазначених в п. 1.2. договору, становить 6000 грн.

Замовник сплачує кошти за вищевказані послуги в наступні терміни 6000 грн. 19.03.2024 року (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 3.6 договору зобов`язання замовника по оплаті послуг вважається виконаним в момент надходження грошових коштів на банківський рахунок виконавця.

На виконання умов договору, зокрема п. 3.2., 19.03.2025 року позивачем за надання юридичних послуг було сплачено грошові кошти у сумі 6000 грн., що стверджується долученою до матеріалів справи копією квитанції до прибуткового касового ордера № 510 від 19.03.2024 року про сплату юридичних послуг у розмірі 6000 грн.

Позивач усі свої зобов`язання за договором виконав належним чином та в повному обсязі, а саме, надав всі наявні дані та документи необхідні для надання юридичних послуг та 19.03.2024 року сплатив в загальній сумі 6000 гривень відповідно до умов договору.

Пунктом 3.3. договору визначено, що у вартість юридичних послуг, відповідно п. 3.1. цього договору входить правовий аналіз життєвої ситуації замовника, що становить 30% від суми договору, а також підбір нормативно-правових актів, що становить 20% від суми договору про надання юридичних послуг, що фактично є виконаним в момент підписання договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач грубо порушив умови договору. Зокрема, позивачем не отримано ні в усній, ні в письмовій формі «Правового висновку» на доказ здійснення виконавцем правового аналізу життєвої ситуації замовника, що становить 30% від суми договору, а також підбору нормативно-правових актів, що становить 20% від суми договору про надання юридичних послуг, які мають бути фактично виконаними в момент підписання договору.

Позивач зазначає, що станом на 15.02.2025 року виконавцем не здійснено жодної дії на виконання зобов`язань, обумовлених договором.

15.02.2025 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ЛІГЛ» з вимогою про повернення коштів через невиконання зобов`язань, у зв`язку з невиконанням умов договору №19032409 від 19.03.2024 року, відповідно до якої вимагає повернути сплачені кошти в повному обсязі, а саме в сумі 6 000 гривень.

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Отже, відносини, що виникли між сторонами є зобов`язальними з приводу надання послуг.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Статтею 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Пунктом 4.2. договору обумовлено, що цей договір може бути розірваний, як замовником так і виконавцем у випадку передбаченому цим договором та діючим законодавством України.

За пунктом 4.3. договору факт надання послуг та термін дії цього договору закінчується підписанням акта про надання юридичних послуг, який є невід`ємною частиною цього договору.

Докази про підписання акту про надання юридичних послуг, який свідчив би про виконання умов договору виконавцем, при матеріалах справи відсутні.

Так, згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі №910/22259/17, від 14 серпня 2018 року у справі №910/22454/17, від 28 серпня 2018 року у справі №910/20932/17, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/21033/17, від 16 жовтня 2018 року у справі №910/3568/18, від 17 квітня 2019 року у справі №910/6381/18, від 14 серпня 2019 року у справі №910/8819/18.

Відповідно до статті 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Відповідна правова позиція, викладена у постанові Верховного суду України у справі від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із наданням юридичних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було належним чином виконано зобов`язання згідно з умовами договору про надання правничої допомоги № 19032409 від 19.03.2024.

Так, ОСОБА_1 у терміни, визначені договором, сплатив грошові кошти у розмірі 6000 грн. Факт належного виконання позивачем зобов`язань, покладених на нього договором про надання правничої допомоги № 19032409 від 19.03.2024, стверджується долученими до позовної заяви копією квитанції до прибуткового касового ордера № 510 від 19.03.2024 року про сплату юридичних послуг у розмірі 6000 грн. Відповідачем не спростовано наведене та не надано жодного доказу на підтвердження неналежного виконання позивачем зобов`язань, покладених на нього договором про надання правової допомоги.

При цьому, враховуючи наявність повної оплати позивачем грошових коштів у сумі 6000 грн. за надання ТОВ «ЛІГЛ» юридичних послуг, відповідачем не було належним чином виконані зобов`язання, передбачені договором, не було виконано жодної дії на виконання умов договору та не надано жодної юридичної допомоги.

ТОВ «ЛІГЛ» не надало жодного доказу на підтвердження факту надання позивачеві обсягу визначених договором послуг.

З доводів позивача вбачається, що ТОВ «ЛІГЛ» не виконало належним чином взяті на себе зобов`язання. Зокрема, ТОВ «ЛІГЛ» в порушення пункту 3.3. договору не здійснило правового аналізу життєвої ситуації замовника, а також підбору нормативно-правових актів. Відповідачем не надано жодного доказу на спростування доводів позивача.

Крім того, ТОВ «ЛІГЛ» не надало відповіді на вимогу позивача про повернення сплачених ним коштів у розмірі 6000 грн.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факту невиконання взятих на себе зобов`язань згідно з договором про надання правової допомоги. Відомості про належне виконання ТОВ «ЛІГЛ» умов договору при матеріалах справи відсутні. Відповідач в судове засідання не з`явився та не представив суду жодних доказів на спростування вимог позивача.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала

Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2020 року по справі №910/13271/18 зазначив, що після розірвання договору виникає право вимагати через суд повернення безпідставного набутого майна за розірваним договором на підставі статті 1212 ЦК України.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що відповідачем не виконано належним чином зобов`язань щодо надання юридичної допомоги, покладених на нього договором про надання правової допомоги № 19032409 від 19.03.2024, суд вважає, що ТОВ «ЛІГЛ» допустив істотні порушення умов укладеного договору з ОСОБА_1 про надання правової допомоги.

За таких обставин, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги щодо розірвання договору про надання правничої допомоги № 19032409 від 19.03.2024 та стягнення з відповідача на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України сплачені ОСОБА_1 грошові кошти за договором про надання правової допомоги № 19032409 від 19.03.2024 у розмірі 6000 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки відповідач допустив істотні порушення умов договору, що є підставо для розірвання такого договору, та не виконав зобов`язання за договором про надання правової допомоги, що свідчить про безпідставне утримання цих грошових коштів.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.п. 5, 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин.

Позивач посилається на те, що через неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків йому було завдано моральних переживань. Позивач зазначає, що постійно переносив стреси, відчував нервову напругу та переживання, внаслідок чого порушився нормальний ритм життя. Однак, жодного доказу на підтвердження цих фактів суду позивачем не надано. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження суми моральної шкоди. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до приписів п.13 ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У постанові Верховного суду від 02.12.2021 року у справі 280/5176/20 зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20).

До матеріалів справи долучено договір про надання юридичних послуг № 6022025/3 від 06.02.2025 р.; акт наданих послуг від 14.03.2025 року до договору надання юридичних послуг № 6022025/3 від 06.02.2025 р., відповідно до якого адвокатом була надані такі послуги як юридична консультація, складення проекту вимоги, складення позову про розірвання договору та повернення коштів, загальна вартість наданих послуг становить 5000 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 42 від 14.03.2025 про оплату ОСОБА_1 наданої правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) передбачено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

При цьому, чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який просить стягнути з відповідача позивач в сумі 5000 грн. є співмірним із складністю справи; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 351 - 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (юридична адреса: 79019, м. Львів, вул. Під Дубом, 26 А, код ЄДРПОУ: 41614728) про розірвання договору та стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору про надання правової допомоги задовольнити частково.

Розірвати договір про надання правничої допомоги № 19032409 від 19.03.2024, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (юридична адреса: 79019, м. Львів, вул. Під Дубом, 26 А, фактична адреса: 04052, м. Київ, вул. Глибочицька, 40-У, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачені грошові кошти за договором про надання юридичних послуг в розмірі 6000 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (юридична адреса: 79019, м. Львів, вул. Під Дубом, 26 А, фактична адреса: 04052, м. Київ, вул. Глибочицька, 40-У, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ» (юридична адреса: 79019, м. Львів, вул. Під Дубом, 26 А, фактична адреса: 04052, м. Київ, вул. Глибочицька, 40-У, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки безпосередньодо Львівського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 28.04.2025 року.

Суддя В.Є. Радченко