КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року місто Київ.

Справа № 362/5906/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8154/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року (ухвалено у складі судді Марчук О.Л., повне рішення складено 16.01.2025 року)

та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2025 року (ухвалено у складі судді Марчук О.Л., повне рішення складено 18 лютого 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна

ВСТАНОВИВ

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони набули спільне майно у вигляді двох земельних ділянок в селі Дзвінкове Васильківського району Київської області.

Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивачка просить визнати вказані дві земельні ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину кожної із земельних ділянок (т.с. 2, а.с. 106 - 111).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0750 гектари, кадастровий номер :01:015:0159 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0610 гектари, кадастровий номер :01:015:0160 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача - ОСОБА_1 13 лютого 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення та ухвалити нове? яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що спірні земельні ділянки були куплені за власні кошти відповідача, отримані ним за продаж квартири, 1/3 якої належала йому на праві власності.

Зазначає, що судом не надано належної оцінки тому факту, що нерухомість була придбана після трьох місяців шлюбу, тобто земельні ділянки придбані не за спільні сімейні кошти, оскільки за такий короткий проміжок часу вони не могли накопичитись.

Вказує, що докази обізнаності відповідача з текстом заяви позивача № 2095, яка подавалась нотаріусу відсутні. Стверджує, що вказану заяву нотаріусу при укладенні договору купівлі-продажу він не надавав, а нотаріусом роз`яснено, що будь який договір купівлі-продажу, які укладаються під час шлюбу, здійснюється лише за згодою другого з подружжя.

В апеляційній скарзі відповідач також надав заперечення на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2024 року, якою відмовлено у прийнятті зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю. Вказує, що суд , повертаючи заяву дійшов помилкового висновку, адже задоволення зустрічного позову повністю виключає задоволення первісного позову.

22 січня 2025 року судом отримано заяву представника позивача про розподіл судових витрат по справі (т.с. 2, а.с. 148 - 153).

Васильківський міськрайонний суд Київської області додатковим рішенням від 18 лютого 2025 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат грошові кошти в сумі 4 195,68 грн.

Не погодившись з таким додатковим рішенням в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 18 лютого 2025 року подав через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить додаткове рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що стороною позивача не було надано докази щодо оплати вартості правничої допомоги, оскільки відповідна оплата не відбулась за фактом того, що строки виконання зобов`язання з її оплати, передбачені Договором про правничу допомогу, не настали. Крім того звертає увагу, що обсяг наданих послуг підтверджено належними доказами, що, відповідно до практики Верховного Суду, є достатньою підставою для розподілу витрат, незалежно від того, чи такі послуги вже фактично оплачені стороною чи тільки мають бути сплачені.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами.

26 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яким просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що згода ОСОБА_3 на придбання спірних земельних ділянок за спільні кошти подружжя спростовує доводи відповідача, про їхню купівлю за власні кошти. Вказує, що ОСОБА_2 , підписавши договори, в яких наведено посилання на заяву ОСОБА_3 від 13.11.2020 року однозначно був ознайомлений зі змістом цієї заяви, не заперечував проти неї на момент укладення договорів.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 . Представник позивача - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а скарга позивача на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що в період часу з 10 серпня 2020 року по 20 квітня 2024 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 серпня 2020 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20 квітня 2024 року (т.с. 2, а.с. 15, 16).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 листопада 2020 року, ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0750 гектари, кадастровий номер :01:015:0159 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 25 - 28).

Також, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 листопада 2020 року, ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0610 гектари, кадастровий номер :01:015:0160 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 17 - 20).

Із наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р.О. належним чином завіреної копії письмової заяви ОСОБА_3 вбачається, що остання надала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договорів від 14 листопада 2020 року купівлі-продажу земельних ділянок (т.с. 2, а.с. 134).

За змістом вказаної заяви ОСОБА_3 від 13 листопада 2020 року судом встановлено, що вона цією заявою дала згоду на купівлю її чоловіком спірного майна.

При цьому, у вказаній заяві ОСОБА_3 чітко і беззастережно заявила, що грошові кошти за які купується майно, є їх спільною сумісною власністю і набуті ними під час зареєстрованого шлюбу (т.с. 2, а.с. 134).

Саме вказану заяву ОСОБА_3 від 13 листопада 2020 року надав ОСОБА_2 нотаріусу при купівлі зазначених двох земельних ділянок, а саме:

-в пункті 25 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0750 гектари від 14 листопада 2020 року записано про укладення даного договору за згодою дружини покупця - ОСОБА_3 викладеною у формі нотаріально завіреної заяви від 13 листопада 2020 року за реєстровим № 2095;

-в пункті 25 договору купівлі-продажу земельної ділянки 0,0610 гектари від 14 листопада 2020 року записано про укладення даного договору за згодою дружини покупця - ОСОБА_3 викладеною у формі нотаріально завіреної заяви від 13 листопада 2020 року за реєстровим № 2095.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено придбання спірних земельних ділянок за грошові кошти які належали йому особисто, а відтак спірні земельні ділянки підлягають поділу, оскільки право спільної сумісної власності спростовано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що земельну ділянку з кадастровим номером: :01:015:0159 і земельну ділянку з кадастровим номером: :01:015:0160 набуто сторонами за час шлюбу, тобто майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені земельні ділянки разом коштували 17 960 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, договори з купівлі вказаних земельних ділянок укладались за згодою дружини ОСОБА_2 , викладеною у формі нотаріально завіреної заяви від 13 листопада 2020 року за реєстровим № 2095.

За змістом вказаної заяви ОСОБА_3 від 13 листопада 2020 року судом встановлено, що вона цією заявою дала згоду на укладення її чоловіком договору купівлі-продажу будь-якого нерухомого майна на території України. ОСОБА_3 заявлено, що грошові кошти, за які купується майно, та які передаються за попередніми договорами, є їхньою спільною сумісною власністю, набуті ними під час зареєстрованого шлюбу. Придбане чоловіком майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 ( провадження № 61-14297сво23) виклав наступні правові висновки : «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності».

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 337/2735/22 (провадження № 61-3355св23) від 12 серпня 2024 року у справі № 369/7426/21 (провадження № 61-15433св23), 20 листопада 2024 року у справі № 703/715/23 (провадження № 61-6802св24), які колегією суддів враховуються при вирішенні вказаного спору.

Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Законодавцем визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Разом з тим, такі обставини мають бути підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі стверджує, що вказані земельні ділянки були придбані за кошти від продажу власного нерухомого майна, а саме в сумі 357 666,67 грн, які відповідач поклав на розрахунковий рахунок своєї матері - ОСОБА_5 , що підтверджується Випискою/особовим рахунком за 12.05.2020 року та Випискою за смарт-рахунком з 12.05.2020 - 30.11.2020 року.

Відповідно до Виписки за 12.05.2020 року, 12 травня 2020 року на рахунок ОСОБА_5 було внесено кошти у розмірі 10 000 грн. В подальшому, 12 листопада 2020 року ця сума була знята з рахунків та видана у касі банку.

Апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, що ці кошти належать саме ОСОБА_2 , що вони отримані саме з продажу нерухомого майна, право власності на яке було у ОСОБА_2 і що вказані кошти були витрачені саме на купівлю спірних земельних ділянок. Вказані докази лише встановлюють факт, що на рахунок матері відповідача було внесено 10 000 грн 12.05.2020 року, які було знято 12.11.2020 року. А враховуючи, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2020 року, покупцями були ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , як власники квартири на праві приватної спільної часткової власності, вказані кошти могли належати самій ОСОБА_5 , отримані за продаж належної їй частки квартири.

Крім того апеляційний суд враховує, що вказана сума недостатня для покупки двох зазначених земельних ділянок.

З урахування того, що спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто в даному випадку на відповідача, а ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували що вищезгадане нерухоме майно було придбано, хоча і під час шлюбу однак за його особисті кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, щодо не прийняття судом зустрічного позову про визнання за відповідачем права особистої приватної власності на спірні земельні ділянки правового значення не мають, оскільки в разі доведеності факту придбання спірної землі за особисті кошти, суд не залежно від прийняття зустрічного позову, мав би відмовити в задоволенні основного позову, проте відповідач таких обставин не довів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Щодо апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3 на додаткове рішення, колегія суддів зазначає наступне.

22 січня 2025 року судом отримано заяву представника позивача про розподіл судових витрат по справі, яким просив здійснити розподіл судових витрат шляхом стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн, витрат, пов`язаних з оцінкою майна для визначення ціни позову у сумі 5 000 грн та сплаченого судового збору у сумі 3 391,36 грн (т.с. 2, а.с. 148 - 153).

На підтвердження факту надання правової допомоги та розміру витрат на правничу допомогу представником відповідача надано копії укладеного між адвокатом Мастюгіним Д.І. і ОСОБА_3 договору № 30/05-24.1 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 31 травня 2024 року із додатками № 1 від 29 грудня 2024 року, додатком № 1 від 31 травня 2024 року і додатку № 2 від 14 серпня 2024 року до вказаного договору, ордеру від 26 серпня 2024 року, акту приймання-передачі від 17 січня 2025 року, з яких вбачається, що позивачка отримала послуги з правової допомоги у даній справі на загальну суму 12 000 гривень 00 копійок (т.с. 2 а.с. 154 - 155, 156 - 157, 158, 159, 160, 161).

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів фактичного понесення таких витрат.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16 (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що відсутність доказів фактично сплачених позивачем витрат на правову допомогу є підставою для відмови в задоволенні заяви в цій частині.

За приписами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови у справах №922/445/19, №922/3436/20, №910/7586/19 та №910/16803/19).

Крім того, у справі №755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про надання суду документів у підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу та про стягнення судових витрат, долучено докази надсилання ОСОБА_2 вказаної заяви (том 2, а. с. 170-171). Від відповідача не надходило заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції. В апеляційному суді, також не було зазначено, чому заявлені витрати є неспівмірними з складністю справи та обсягом наданих послуг.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зменшення витрат на правничу допомогу, визначені ч. 5, ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

Разом з тим, в судовому засіданні апеляційного суду адвокат позивачки надав пояснення, що заявлена ним до відшкодування сума 12 000 грн. є гонораром, була передбачена договором, за надання правничої допомоги в тому числі і в суді апеляційної та касаційної інстанції. «Правова допомога під ключ» як пояснив адвокат.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що з урахуванням пояснень адвоката про гонорар 12 000 грн. за послуги в усіх судових інстанціях, та з врахуванням, що найбільший обсяг допомоги надається в суді першої інстанції, суд вважає, що з такого гонорару лише 6 000 грн. витрат можна зарахувати, як витрати на правничу допомогу в районному суді.

Решта витрат не могла бути стягнута в суді першої інстанції.

Отже, під час перегляду справи апеляційним судом в межах апеляційної скарги на додаткове рішення, було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права в частині відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, а відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 заслуговують на увагу, а додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині.

За вказаних обставин, та з урахуванням, що судом було задоволено лише дві вимоги позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та покладення на відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3 000 грн.

Розрахунок 6000 грн.(правнича допомога в суді першої інстанції : 2 = 3000 грн.

Керуючись статтями 367, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2025 року в частині вирішення питання витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 000 грн витрат на правничу допомогу.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 квітня 2025 року

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.В. Соколова

Н.В. Поліщук