П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 367/4270/22

Провадження: № 22-ц/824/6621/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу адвоката Татарченка Костянтина Володимировича в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Одарюка М. П.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 жовтня 2020 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до пункту 2 якого, сума позики за договором становить 2 500 000 гривень. Пунктом 3 договору передбачено, що позикодавець ОСОБА_2 , надає позику протягом 5-ти календарних днів з моменту підписання цього договору, позика надається готівкою. Документом, що підтверджує видачу позики, є розписка про отримання коштів. Так, 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримала від позивача грошову суму в розмірі 2 500 000 грн, про що відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України вона склала та власноручно підписала розписку про отримання грошових коштів. Відповідно до пункту 4 договору позики ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути кошти за складеним графіком, кінцевий строк повернення коштів - 23 листопада 2020 року. Станом на день звернення до суду ОСОБА_1 борг не повернула, чим порушила виконання свого зобов`язання. За таких обставин, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 2 500 000 грн, а також стягнути 3 % річних в сумі 139 910 грн 17 коп та інфляційні втрати в сумі 660 250 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 2 500 000 грн, 3% річних в сумі 139 910 грн 17 коп, інфляційні втрати в сумі 660 250 грн. та судовий збір в сумі 12 405 грн, а всього 3 312 565 грн 17 коп.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про скасування та перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Татарченко К. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, взяв до уваги розписку, однак, зміст такої розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Вказує, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. До того ж, вказує, що поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач на момент жовтня 2020 року був громадянином Російської Федерації і на момент нібито укладення договору позики з ОСОБА_1 тимчасово перебував на території України і не мав при собі такої суми грошових коштів для надання її в борг. Це також пояснює і ту обставину, що позивач надав суду не оригінали документів договору позики та розписки, а їх копії.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мовчанюк М. М. в інтересах ОСОБА_2 не погоджувався з доводами апеляційної скарги та вважав їх необгрунтованими, зазначив, що скаржниця не надала жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Крім того, зауважує, що спірна позика є не єдиною, яку ОСОБА_2 надавав своїм партнерам.

Також вказує, що ОСОБА_2 позичав також і інші грошові кошти скаржниці та її чоловіку. Так, згідно розписки від 01.04.2020, ОСОБА_2 надав у борг чоловіку скаржниці - ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 394 077 грн, які останній зобов`язувався повернути до 21.04.2020 року. Також вказує, що відповідачка 09.08.2021 року отримала в борг у ОСОБА_2 3 273 354,94 грн, які зобов`язувалася повернути до 30.09.2021 року. Проте, щодо цих боргів ОСОБА_2 ще не звертався до суду за стягненням, адже,враховуючи поведінку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не був впевнений в поверненні не лише боргів, а хоча б судових витрат.

23 квітня 2025 року від адвоката Татарченка К. В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке обґрунтовано тим, що він буде перебувати поза межами м. Києва у зв`язку з проходженням курсу лікування.

В судовому засіданні адвокат Мовчанюк М. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення. а рішення суду без змін.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.

При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання 24.04.2025 року, адвокат Татарченко К. В. вказував на свою відсутність у м. Києві у зв`язку з проходженням курсу лікування. Водночас, жодних доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було, а тому, зазначене не може вважатися поважною причиною для відкладення розгляду справи.

Зважаючи на вищевикладене та ураховуючи ту обставину, що учасники справи про розгляд справи були повідомлені заздалегідь, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідача та його представника , які не з`явилися до суду.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 500 000 грн та зобов`язалася повернути цю суму грошових коштів у строк до 23 листопада 2020 року (а. с. 8).

Відповідно до розписки ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 2 500 000 грн 23 жовтня 2020 року (а. с. 9).

Договір позики та розписку виготовлено друкованим способом та підписано позикодавцем та позичальником.

У встановлений договором позики строк 23 листопада 2020 року та станом на день звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 умови договору не виконано та суму боргу не повернуто.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки основні зобов`язання відповідачем не виконуються, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню основна сума боргу в розмірі 2 500 000 грн, а також, у зв`язку із простроченням відповідачкою зобов`язання, з неї підлягають стягненню три відсотки річних у сумі 139 910 грн 17 коп та інфляційні втрати в сумі 660 250 грн,

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18,від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження №61-42076св18, та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, провадження № 61-47793св18.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, Верховний Суд України неодноразово наголошував на тому, що суди при оцінці доказів мають керуватися стандартом «балансу вірогідності». Цей підхід передбачає, що суд повинен оцінювати, чи є певна обставина більш ймовірною, ніж її відсутність, на основі всіх наданих доказів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2024 року у справі № 902/489/23; від 12 вересня 2024 року у справі № 916/1719/22; від 05 лютого 2024 року у справі № 910/4149/21.

У даному випадку, позивачем доведено, а відповідачкою не спростовано факт підписання нею договору позики від 23.10.2020 року.

Доводи відповідачки, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Так, відповідачка посилається на відсутність у позивача грошових коштів для передачі в позику, аргументуючи це тим, що позивач є громадянином іншої держави. Втім, зазначені твердження спростовуються тим, що надання позик не є поодиноким випадком у діяльності ОСОБА_2 , що підтверджується, зокрема, судовими рішеннями, розміщеними в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

До прикладу, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.11.2021 року у справі № 466/940/21 було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 3 606 310,02 грн боргу.

Колегія суддів звертає увагу, що на спростування доводів відповідачки позивачем до відзиву долучено низку доказів, зокрема, надання в борг грошових коштів чоловікові відповідачки, документи, що підтверджують володіння земельними ділянками (як доказ наявності грошових коштів у позивача). Водночас, відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження обставин, на які посилається, крім переписки з месенджера, яка, навпаки, лише підтверджує її усвідомленість при укладенні договору позики.

Більш того, надана переписка також підтверджує факт домовленостей сторін щодо укладення договору позики дистанційно, а також погодження його умов у процесі листування.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити щодо доводів скаржниці про виникнення боргу за господарськими операціями. Так, ОСОБА_1 зазначає, що у однієї з юридичних осіб, пов`язаних з нею, існує заборгованість перед контрагентом за поставлений товар у розмірі близько 800 000 грн, а їй було запропоновано надати розписку на суму 2 500 000 грн, нібито, як позику.

Посилається й на те, що відповідні обставини зафіксовані в переписці з менеджером контрагента, а також на те, що саме документи - договір позики та розписка, були надіслані у фотофайлах через месенджер.

Разом з тим, колегія суддів, дослідивши зміст заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, звертає увагу на те, що заявниця посилається на наявність свідків, які нібито можуть підтвердити факт відсутності боргу та не передачі коштів від ОСОБА_2 .

Такі твердження виглядають суперечливими та свідчать лише про намагання відповідачки ввести суд в оману, що ставить під сумнів добросовісність її поведінки в межах цього спору. Крім того, в ході апеляційного розгляду судом було оглянуто оригінал догвоору позики та розписки від 23 жовтня 2020 року.

За таких підстав, у зв`язку з невиконаним відповідачкою зобов`язання за умовами договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 2 500 000 грн.

У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання відповідачкою, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018р. у справі №361/7939/15-ц.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Згідно розрахунку позивача сума 3% річних складає 139 910, 17 грн, сума інфляційних витрат - 660250 грн (а. с. 5-6).

Контррозрахунку сум 3% річних та інфляційних витрат відповідачкою не надано, як і не висловлено жодних заперечень щодо неправильності такого розрахунку, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 3% річних у розмірі 139 910, 17 грн та суми інфляційних витрат - 660250 грн.

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи і доводи про те, що суд безпідставно відхилив клопотання відповідачки про відкладення судового засідання щодо розгляду заяви про перегляд заочного рішення, призначеного на 10.12.2024 року, оскільки така заява про відкладення, яка обгрунтована зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні, не підтверджена жодними належними доказами (а. с. 103), а відтак, правомірно не прийнята судом до уваги.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у справі в частині розподілу судових витрат, суд першої інстанції поклав на відповідачку витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 405 грн.

Водночас, в ході апеляційного перегляду справи стала відомо про те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи (а. с. 133).

Згідно ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду спарви в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю І та ІІ групи, отже, ОСОБА_1 є звільненою від сплати судового збору, а відтак, позивачу, ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, а ухвалене ним рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Водночас, оскільки в ході апеляційного перегляду справи було встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи (а. с. 133), що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» надає їй право на звільнення від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2023 року в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким слід компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_2 12 405 грн судового збору, за таких обставин, апеляційна скарга адвоката Татарченка І. І. підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Татарченка Костянтина Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн судового збору.

В решті заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура