Провадження №22-ц/812/663/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Тищук Н.О., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу №490/10180/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Істоміною Катериною В`ячеславівною, на рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чаричанського Павла Олексійовича у приміщенні цього суду 17 лютого 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль», Товариство) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позовна заява мотивована тим, що ПрАТ ««Миколаївська теплоелектроцентраль» відповідно до мети та предмету діяльності є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва. В опалюваних сезонах 2022-2024 років позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалюваних сезонів. Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, крім цього згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про реєстрацію осіб в житловому приміщенні в цій квартирі зареєстрована ОСОБА_2 . Позивач вказує, що нарахував своїм споживачам рахунки за опалення місць загального користування та допоміжних приміщень за сезон 2022-2024 років. Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) центрального опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води. Позивач надав відповідачам теплову енергію за період з 01 листопада 2022 року по 01 жовтня 2024 року на суму, яка з урахуванням перерахунку складає 4353 грн. 68 коп. Відповідачі не виконали свої зобов`язання стосовно оплати за надані послуги, чим завдали Товариству матеріальну шкоду.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та 3028 грн. судового збору.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Істоміна К.В. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 обладнана індивідуальною системою опалення і відключена від мереж централізованого опалення будинку, а тому нарахування заборгованості за надане теплопостачання є незаконним.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2025 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» боргу за спожиту теплову енергію нараховану за місця загального користування та допоміжних приміщень за сезони 2022-2024 років за адресою АДРЕСА_1 , у сумі 4353 грн 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1514 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку за адресою АДРЕСА_1 в опалювальних сезонах 2022-2024 роках, що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону, та згідно розрахунку боргу надав теплову енергію відповідачам за вказаний період на суму 4353 грн. 68 коп., яку відповідачі не сплатили, тому суд вважав, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріли справи не містять достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. Так, позивач на підтвердження позовних вимог надав бухгалтерську довідку, яка має назву «Розрахунок позовних вимог за отримані послуги з постачання теплової енергії», витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про належність на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , наряд без номеру від 16 листопада 2022 року, від 21 листопада 2023 року на підключення будинку по АДРЕСА_1 , інших доказів не надав. Предметом позову є стягнення заборгованості зі сплати отриманих послуг у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення. Отже, на думку представника відповідача, доведенню підлягає факт надання послуг у тій кількості та порядку, плату за отримання якої нараховано і заявлено до стягнення у зв`язку з невиконанням обов`язку по її сплаті. Крім того, визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення визначається за формулами, при обчисленні яких застосовуються вихідні дані залежно від обставин (зокрема обов`язкової наявності технічного паспорту будинку/будівлі із зазначенням площ житлових, нежитлових, комерційних, МЗК приміщень, МЗК, які опалюються, та МЗК, які не опалюються, та висновків енергоаудиту. Як слідує з наявних у матеріалах справі доказів, не зрозуміло як було проведено нарахування заборгованості та як була розрахована щомісячна заборгованість, на підставі якого проектного документа, які саме вихідні дані взяті позивачем для обрахунку обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, зокрема, скільки співвласників будинку, між якими пропорційно розподіляється до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень обсяг теплової енергії, який витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, загальна опалювальна площа, яка поверховість приміщення у випадку обрахування таких площ без даних щодо загальних площ для розрахунків, обсяг теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, Гкал., та інших даних, які були взяті до уваги позивачем при розрахунку заявленої суми відповідачу. Подані суду відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджують реєстрацію права відповідача на квартиру площею 30,7 м.кв., однак не підтверджують того, що обсяг розраховано пропорційно до загальних/опалювальних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Позивачем також приховано від суду наступні факти: належна позивачу квартира відключена від загальної системи теплопостачання будинку (обладнана системою індивідуального опалення); під`їзд, в якому розташована квартира, не має систем обігріву/опалення. Фактично, вказане приміщення отримає теплову енергію від квартир, які розташовані у вказаному приміщенні, в тому числі від квартир відповідача з індивідуальним опаленням, тому має місце подвійне нарахування опалювальної площі на тих самих споживачів. Одночасно позивачем проігнорований свій обов`язок щодо відновлення систем опалення або перерахунку заборгованості відповідача. Отже, з урахуванням відсутності доказів, які підтвердять вихідні дані, взяті для розрахунку кількості спожитої теплової енергії в місцях загального користування, а відповідно, отримання відповідачем послуг на заявлену до стягнення суму, позов є необґрунтованим. Посилання на те, що факт надання таких послуг підтверджується нарядами на підключення за означені позивачем періоди, не мають прийматися судом до уваги, оскільки це підтверджує лиш те, що є рішення почати чи припинити опалювальний сезон, а не факт надання послуги відповідачу і обґрунтування її розрахунку, у тому числі надання послуг теплопостачання у місця загального користування в багатоквартирному будинку на заявлену суму. Крім того, в нарядах на підключення є посилання на рішення МВК №626 від 09 листопада 2022 року та №1189 від 08листопада 2023 року, проте самих цих рішень до позову не надано. Також суд має врахувати, що весь перший поверх та підвал будинку АДРЕСА_1 зайнятий під комерцію.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України призначена до розгляду апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» долучило нові докази - шаблон індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 1996Т, чинного до 10.09.2024, копію акту про допуск в експлуатацію та опломбування вузла комерційного обліку від 07.11.2020, копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 169 364, чинного до 31.05.2028, копію акту про допуск в експлуатацію та опломбування вузла комерційного обліку від 07.08.2024, копії листів №323-ф від 15.08.2019, №324-ф від 15.08.2019, №339-ф від 20.08.2019, №785-ф від 17.05.2023, довідку щодо житлового будинку та житлового приміщення апелянтів, які просить приєднати до справи.

Колегія суддів не долучила нові докази до справи та не досліджувала їх, оскільки позивач не довів наявності виключних підстав, передбачених частиною 3 статті 367 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, оцінивши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» надає послуги щодо постачання теплової енергії в місті Миколаєві, зокрема, до будинку за адресою АДРЕСА_1 протягом опалювальних сезонах 2022-2024 років, що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону.

Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 на підставі договору дарування, крім цього згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про реєстрацію осіб в житловому приміщенні в цій квартирі зареєстрована ОСОБА_2 (а.с. 8, 9).

З долученого позивачем розрахунку вбачається, що ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» по квартирі АДРЕСА_2 нарахувало користувачам за постачання теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень за опалювальні сезонів 2022-2024 років 4353,68 грн., які відповідачі не сплатили (а.с. 7).

Між сторонами у справі, яка переглядається, виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії до місць загального використання багатоквартирного будинку, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів від 21 серпня 2019 року № 830 (далі - Правила), Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358, далі - Методика), якою встановлено порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання (далі - комунальні послуги), обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу).

У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31).

Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення передбачені статтями 67, 68 Житлового кодексу України, якими визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація.

Згідно статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний в тому числі оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;

Відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до частини 2 статті 7, частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

Відповідно до пункту 24 Правил розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.

Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», - за розрахунковим або середнім обсягом споживання) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі ведення обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.

Згідно пункту 14 Правил відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315.

Відповідно до пунктів 36, 37, 38 Правил споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб. Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме: 1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку; 2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою; 3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.

Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначених цією частиною, за кожним видом комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії).

В силу частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

У разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про обрання моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) відповідно до частини першої статті 14 цього Закону та повідомлення виконавців комунальних послуг про прийняте рішення за два місяці до запланованої дати укладення договору:

такий виконавець зобов`язаний укласти договори про надання комунальних послуг відповідно до вимог цієї статті згідно з обраною співвласниками моделлю організації договірних відносин;

раніше укладений із таким виконавцем договір про надання комунальної послуги достроково припиняється з дати набрання чинності новим договором, укладеним із співвласниками, але припинення (втрата чинності) дії раніше укладеного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором та від відповідальності за порушення його умов.

Якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору співвласники багатоквартирного будинку не повідомили виконавця відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) про прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин, визначеної в частині першій статті 14 цього Закону, публічний індивідуальний договір про надання комунальної послуги, укладений з таким виконавцем, вважається продовженим на наступний однорічний строк.

Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Тобто за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг, що мало місце у цій справі.

Доказів іншого сторони не надали.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 908/3233/20, від 14 грудня 2023 року у справі № 908/2078/22 та від 09 квітня 2024 року у справі № 908/710/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПУ України).

За витрати опалення місць загального користування позивач почав нараховувати оплату відповідачам з 01 листопада 2022 року, оскільки Методика, відповідно якої проводиться розподіл обсягів спожитої теплової енергії, набрала чинності 28 січня 2022 року.

За такого з урахуванням викладених фактичних обставин справи та правових норм суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач як виконавець послуги з теплопостачання до багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 має право на отримання оплати витрат за обсяги теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Зазначивши про незгоду із нарахуванням позивачем оплати за опалення місць загального використання та відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідач не надав суду доказів на підтвердження цього і не спростував розрахунок позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Зокрема, при вирішенні цього спору слід врахувати наступне.

Як вказав Верховний Суд при вирішення спору у подібних правовідносинах, спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною (постанова від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18).

ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» у період опалювальних сезонів 2022-2024 років надало відповідачам послугу теплопостачання на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи централізованого опалення, які мають оплатити надані послуги.

Стосовно доведення Товариством факту надання послуг з теплопостачання.

Фактичним доказом початку опалювального сезону є долучені позивачем наряди на підключення будинку та нежитлових приміщень до системи опалення, що містять інформацію про фактичну дату надання послуг, що були додані до матеріалів позовної заяви. Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради були видані рішення «Про початок опалювального періоду 2022-2023 років у житловому фонді та на інших об`єктах м. Миколаєва» № 626 від 09 листопада 2022 року та «Про початок опалювального періоду 2023-2024 років у житловому фонді та на інших об`єктах м. Миколаєва» № 1189 від 08 листопада 2023 року. Відповідно до пункту 2 резолютивної частини даних рішень, які є загальнодоступними, теплопостачальним підприємствам міста, до складу яких входить позивач, починаючи з 09 листопада 2022 року та 14 листопада 2023 року, відповідно, протягом 10 діб було наказано здійснити пуск котелень для подачі тепла до споживачів м. Миколаєва всіх форм власності. Підключення систем теплопостачання було наказано проводити на підставі нарядів, що видаються виконавцями послуг. Наприкінці опалювальних сезонів 2022-2023 років та 2023-2024 років Виконавчим комітетом Миколаївськоїміської ради були видані рішення «Про закінчення опалювального періоду 2022-2023 років» № 176 від 24 березня 2023 року та «Про закінчення опалювального періоду 2023-2024 років» № 513 від 27 березня 2024 року. Відповідно до пунктів. 3 резолютивної частини вказаних рішень, теплопостачальним підприємствам було наказано виконати відключення тепла в технологічній послідовності та з урахуванням експлуатаційних вимог не пізніше 5-денного терміну з дати прийняття даних рішень. Вищезазначені рішення виконавчого комітету ММР розташовані на офіційному сайті Миколаївської міської ради (https://mkrada.gov.ua/) та є загальнодоступною інформацією.

Щодо заперечення заявником правомірності нарахування оплати за теплопостачання для опалення місць загального користування будинком через відключення належної йому квартири від системи централізованого опалення, то таке суперечить положенням пункту 14 Правил, до того ж колегія суддів звертає увагу, що предметом позову є витрати позивача на постачання теплової енергії не до квартири відповідача, а для опалення місць загального користування будинку та погоджується із зазначеним Товариством у відзиві на апеляційну скаргу про те, що об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку: і житлових, і нежитлових. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказані приміщення не підпадають під термін неопалюване приміщення.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що якщо проєктом на будівлю/будинок було передбачено встановлення приладів опалення у МЗК та допоміжних приміщеннях, але вони були демонтовані, то для забезпечення нормативної температури у цих приміщеннях такі прилади опалення повинні бути відновлені виконавцем послуг з управління багатоквартирним будинком.

Натомість відновлення демонтованих систем опалення не входить до обов`язків ПрАТ «МИКОЛАЇВСЬКА ТЕЦ», а є функцією балансоутримувача будинку (стаття 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункт 24 Правил).

Щодо проведення позивачем нараховування боргу за спожиту теплову енергію, то його проведено відповідно до пунктів 8, 9 Розділу IV Методики і неправильність такого розрахунку відповідач не довів.

Враховуючи, що при ухваленні рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, внаслідок чого прийняв законне та обґрунтоване рішення щодо стягнення заборгованості за надані позивачем послуги, відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду не скасовано і не змінено, розподіл судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача, не проводиться.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Істоміною Катериною В`ячеславівною, залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Н.О. Тищук

Л.М. Царюк

_____________________________________

Повна постанова складена 29 квітня 2025 року