Номер провадження: 22-ц/813/400/25
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю «Флейт Естейт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7

представники відповідачів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Резуненко Денис Сергійович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю «Флейт Естейт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину, скасування запису про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

29 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та товариства з обмеженою відповідальністю «Флейт Естейт» про визнання недійсним правочину, скасування запису про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач просив визнати недійсним акт від 03.10.2019 року приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (код 43265960), а саме про передачу від ОСОБА_13 до ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» в якості внеску до Статутного капіталу нерухомого майна 9/10 частини об`єкту нежитлової нерухомості: квартири АДРЕСА_1 ; Скасувати запис № 33539793 від 03.10.2019 року про проведену державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (код 43265960) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; Витребувати від ОСОБА_4 на користь громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_13 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 9/10 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; Стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у період з 2012 року підтримував ділові стосунки (зв`язки) з ОСОБА_14 , зокрема відповідач за твердженням позивача допомагала останньому в придбані нерухомості. 26.04.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_14 придбали для користування на праві спільної часткової власності в частках 9/10 та 1/10 відповідно, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу укладену з ОСОБА_15 , посвідченого приватним нотаріусом одеського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3201,3202.

При оформленні договору купівлі-продажу покупцями було досягнута домовленість про передачу спірної квартири для догляду ОСОБА_14 та оплати самостійно останньою житлово-комунальних платежів, так як у позивача не було банківських рахунків в Україні, та позивач розглянув цей варіант, як хорошу можливість економити на регулярних платіжках у вигляді комунальних послуг, які Відповідач зобов`язувалася сплачувати самотужки. У 2014 році в зв`язку із початком війни в України, ОСОБА_1 та ОСОБА_14 мали на меті намір відчужити належну їм на праві спільної часткової власності квартиру за вищевказаною адресою. За досягнутою домовленістю умовами продажу належної на праві спільної часткової власності квартири за вищевказаною адресою було придбання для ОСОБА_14 іншої окремої квартири за 50 000 доларів США з додатковими витратами, які повинен був понести позивач. З метою продажу квартири, власники звернулися до агентства нерухомості «Атланта», з якими позивач підтримував відносини до 2017 року.

В 2020 році позивачу через представника в Україні стало відомо, що спірна квартира відчужена ОСОБА_4 08.07.2020 року він отримав відповідь із Держаної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради з копіями документів, з яких вбачалося, що на підставі протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «Флейт Естейт» від 03.10.2019 року було створено вищевказане товариство, його засновниками зазначалися ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , підпис позивача на протоколі виконано ОСОБА_12 по довіреності, які позивач начебто видав 23.08.2019 року на ім`я ОСОБА_12 , яка завірена печаткою нотаріуса республіки Сейшельських островів.

Зазначену довіреність позивач не видавав, на Сейшельских островах не був.

Згідно даного протоколу вкладом у статутний капітал від його імені виступило нерухоме майно: 9/10 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на суму 180 000 доларів США, що відповідає 89,55% частки у статутному капіталі та кількості голосів, вкладом у статутний капітал ОСОБА_12 виступила 1/10 частка квартири за вищевказаною адресою на суму 20 000 грн., та грошовими коштами 1000 грн., що відповідає 10,45% частки у статутному капіталі та кількості голосів.

03.10.2019 року були складені акти приймання-передачі майна до статутного фонду ТОВ «Флейт-Естейт» відповідно до яких ОСОБА_16 та ОСОБА_12 передали а товариство прийняло зазначені частки спірної квартири та грошових коштів (1000 грн.) у якості вкладу у статутний капітал товариства. 04.10.2019 року було складено акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Флейт-Естейт», складений на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства відповідно до якого позивач передав, а ОСОБА_12 прийняла його частку у статутному капіталі товариства в розмірі 89,55%, яка в грошовому еквіваленті становить 180 000 грн. Акт підписаний від імені позивача на підставі довіреності від 23.08.2019 року.

07.10.2019 року було складено акт приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства, згідно якого товариство передало, а ОСОБА_12 прийняла спірну квартиру за вищевказаною адресою. В цей же день ОСОБА_12 одноособово підписала рішення засновника №2 ТОВ «Флейт Естейт», яким було зменшено статутний капітал товариства до 1000 грн. та повернутий вклад у вигляді майна ОСОБА_12 спірну квартиру за вищевказаною адресою, затверджений розмір часток учасників товариства, а саме ОСОБА_12 у розмірі частки 1000 грн., що складає 100% статутного капіталу, уповноважено директора товариства підписати акт прийому передачі нерухомого майна товариства на користь ОСОБА_12 , здійснено заходів, щодо проведення державної реєстрації змін до відомостей про товариство, що містяться в ЄДР. 18.10.2019 року ОСОБА_12 відчужила спірну квартиру ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1879.

Позивач вважає, що порушені його права власника та обґрунтовує положеннями ст.ст. 203,204,207,215,229-233 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю «Флейт Естейт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину, скасування запису про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що Наказ №397/5 від 02.02.2021 Міністерства юстиції України не скасовує установчих документів, до яких у відповідності до закону віднесений Протокол №1 установчих зборів засновників підприємства від 03.10.2019 року: ОСОБА_5 та ОСОБА_17 , який був складений до скасованої реєстраційної дії.

Щодо оскаржуваного позивачем акту від 03.10.2019 року приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», судом встановлено, що зі змісту вказаного документу вбачається, що він складений на підставі Протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» та свідчить про реалізацію даного правочину шляхом передачі майна.

Аналіз вказаних обставин в сукупності свідчить про те, що правовою підставою вибуття із власності позивача 9/10 частки та із власності ОСОБА_14 спірної квартири є установочний документ - Протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року.

Установчий документ - Протокол №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року, не скасований, та сторонами спірних правовідносин не оскаржується.

Системний аналіз положень статей 11, 202, 1212 ЦК України свідчить про те, що чинний Протокол №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. У справі, що розглядається, нікчемними є акт від 03.10.2019 року приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ». Водночас нікчемність данного акту не спростовує наявності між сторонами договірних відносин, оскільки даний акт є похідним від основного правочину і був спрямований на його виконання.

Аналіз матеріалів нотаріальної справи за договором купівлі-продажу від 18 жовтня 2019 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1878, свідчить про те, що ОСОБА_4 придбав спірну квартиру за відплатним, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та є добросовісним набувачем.

З 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення судом рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому доводи позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права, судом відхиляються.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2023 та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_13 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вказане рішення вважає незаконним, необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції помилково прирівняв Протокол № 1 від 03.10.2019 р. установчих зборів засновників ТОВ «Флейт Естейт» до правочину, чим пішов у протиріч до вже усталеної правової позиції Верховного Суду.

Рішення загальних зборів учасників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», оформлене Протоколом № 1 від 03.10.2019 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. До цього рішення не можуть застосовуватися положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину заст. 216 ЦК України. Тому доводи суду першої інстанції про необхідність оскарження Протоколу № 1 від 03.10.2019р. установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» є помилковим.

Суд першої інстанції констатував, що теперішній власник спірної квартири - ОСОБА_4 придбав спірну квартиру за відплатним, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та є добросовісним набувачем у відповідності до ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. (правовий висновок ВСУ у справі за №6-2233цс16).

Так як спірна квартира вибула з власності позивача проти його волі, за рахунок підроблення документів, вона повинна бути витребувана від останнього власника - ОСОБА_4 на користь ОСОБА_17 в порядку ст. ст. 330, 387, 388,396 ЦК України.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що оскаржуваний нами запис № 33539793 про проведену державну реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (код 43265960) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 був вчинений 03.10.2019р., тобто до набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» Про правомірність вимог позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності також свідчить постанова Верховного Суду від 06.07.2022р. по справі № 372/3737/19 (провадження № 61-21173св21).

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_18 надали відзиви на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказували, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони зявились до суду та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26 квітня 2013 року між ОСОБА_15 , з одного боку, та ОСОБА_12 і ОСОБА_19 з іншого буку було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_15 передала у власність, а ОСОБА_12 та ОСОБА_19 прийняли у власність в наступних частках: ОСОБА_12 1/10 частину, ОСОБА_19 9/10 частин квартири під номером АДРЕСА_4 , та складається в цілому з однієї житлової кімнати, загальною площею 82,9 кв.м., житловою 18,5 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним номером 3203.

ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» було створено на підставі Протоколу № 1 установчих зборів засновників підприємства від 03.10.2019 року: ОСОБА_5 та ОСОБА_17 . Згідно до вказаного установочного документу, вкладом до статутного капіталу Товариства стало нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею: 82,9 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м., що належала засновникам на праві приватної часткової власності, ОСОБА_5 в розмірі 1/10 частки квартири за вищевказаною адресою, та ОСОБА_20 в розмірі 9/10 часток квартири.

03.10.2019 року було проведено реєстраційну дію у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №2071753 «Державна реєстрація створення юридичної особи», державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради «Гутніком Ігорем Івановичем щодо ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (ідентифікаційний код юридичної особи 43265960).

03 жовтня 2019 року були складені акти прийомки-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», у відповідності до яких ОСОБА_5 передала, а товариство прийняло в якості статутного фонду: 1/10 частку квартири за вищевказаною адресою, загальною вартістю 20 000,00 грн., та ОСОБА_16 передав, а Товариство прийняло в якості статутного фонду: 9/10 часток квартири за вищевказаною адресою, загальною вартістю 180 000,00 грн.

03.10.2019 року було проведену державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (код 43265960), запис № 33539793 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

04 жовтня 2019 року було оформлено продаж належну ОСОБА_20 частку у статутному капіталі ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» ОСОБА_14 .

В цей же день було складено акт прийомупередачі частки статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», згідно до якого ОСОБА_16 передав, а ОСОБА_12 прийняла 9/10 часток квартири за вищевказаною адресою, загальною вартістю 180 000,00 грн.

07 жовтня 2019 року рішенням ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» був зменшений статутний капітал товариства до 1000,00 грн. та повернутий вклад, який вносився в статутний капітал у вигляді нерухомого майна: спірної квартири; затверджений розмір часток учасників товариства ОСОБА_5 в розмірі 1000,00 грн., що складає 100% статутного капіталу товариства; уповноважено директора товариства підписати акт приймупередачі нерухомого майна товариства на користь ОСОБА_12 ; здійснити відповідні заходи, щодо державної реєстрації змін до відомостей про товариство, що містяться в ЄДР.

В цей же день, 07 жовтня 2019 року, було складено акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», згідно до якого товариство передало ОСОБА_5 , а остання прийняла нерухоме майно, яке було повернуто рішенням товариства про зменшення статутного капіталу, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

07 жовтня 2019 року було проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_12 на квартиру за вищевказаною адресою.

18 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_14 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1878».

Наказом №397/5 від 02.02.2021 року Міністерства юстиції України «Про задоволення скарги» було задоволено скаргу ОСОБА_17 від 11.11.2020, скасовано реєстраційну дію у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.10.2019 року №002071753 «Державна реєстрація створення юридичної особи», проведену державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Гутником І.І. щодо створення ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (ідентифікаційний код юридичної особи 43265960).

Наказом від 09.03.2021 № 883/5 Міністерства юстиції України «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 02.02.2021 №397/5 «Про задоволення скарги» внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України від 02.02.2021 №397/5 «Про задоволення скарги», а саме п. 2 наказу викладено у наступній редакції: «Скасувати реєстраційну дію у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.10.2019 №0071753 «Державна реєстрація створення юридичної особи», проведена державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Гутником Ігорем Івановичем щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (ідентифікаційний код юридичної особи 43265960)».

Відповідно до висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 17.12.2020 п. 4 розділу «Мотиви рішення у стислому викладені (#МінюстПростоюМовою), колегією встановлено, що довіреність, видана 23.08.2019 на території Республіки Сейшельські Острови від імені скаржника, і яка слугувала для проведення оскаржуваної реєстраційної дії, є недійсною, що підтверджується листом Верховного суду Республіки Сейшельські Острови.

Відповідно до вказаного висновку, п.п.1,13 розділу «Мотиви рішення у розгорнутому викладені (#МінюстПростоюМовою), колегією встановлено, оскаржуваною реєстраційною дією від 03.10.2019 року №2071753 «Державна реєстрація створення юридичної особи» було проведено державну реєстрацію створення ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», … враховуючи принципи державної реєстрації, зокрема, принцип об`єктивності відомостей у ЄДР, Колегія дійшла висновку, що довіреність, видана скаржником 23.08.2019 на ім`я ОСОБА_21 , не є документом, на підставі якого в ЄДР можуть бути проведені реєстраційні дії оскільки не відповідає вимогам , що встановлені пунктом 13 частини першої статті 15 Закону України, а саме: в установленому законом порядку не легалізована для чинності та території України.

Згідно до ст.91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині; цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду; юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії); цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до вимог ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону ; порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом; у випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників; орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень; у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження ; якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Аналіз вказаних обставин свідчить про те, що цивільна правоздатність ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» припинена скасуванням Наказом №397/5 від 02.02.2021 року Міністерства юстиції України реєстраційної дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.10.2019 року №002071753 «Державна реєстрація створення юридичної особи», проведену державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Гутником І.І. щодо створення ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» (ідентифікаційний код юридичної особи 43265960).

Вказаний юридичний факт (скасування реєстраційної дії), тягне за собою недійсність всіх дій товариства проведених після реєстраційної дії в рамках своєї діяльності, зокрема недійсність акту від 03.10.2019 року приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», а саме про передачу від ОСОБА_13 до ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» в якості внеску до Статутного капіталу нерухомого майна 9/10 частини об`єкту нежитлової нерухомості: квартири АДРЕСА_1 .

Водночас Наказ №397/5 від 02.02.2021 Міністерства юстиції України не скасовує установчих документів, до яких у відповідності до закону віднесений Протокол №1 установчих зборів засновників підприємства від 03.10.2019 року: ОСОБА_5 та ОСОБА_17 , який був складений до скасованої реєстраційної дії.

Дослідження судом наданих доказів встановлено, що саме вказаним установочним документом співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_14 та ОСОБА_16 внесли (відчужили) у статутний капітал ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» належні їм частки вказаної нерухомості в розмірах відповідно 1/10 та 9/10 часток.

Щодо оскаржуваного позивачем акту від 03.10.2019 року приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», судом встановлено, що зі змісту вказаного документу вбачається, що він складений на підставі Протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» та свідчить про реалізацію даного правочину шляхом передачі майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно п. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Такий висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Аналіз вказаних обставин в сукупності свідчить про те, що правовою підставою вибуття із власності позивача 9/10 частки та із власності ОСОБА_14 спірної квартири є установочний документ - Протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року.

Установчий документ - Протокол №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року, не скасований, та сторонами спірних правовідносин не оскаржується.

Згідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках…, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Системний аналіз положень статей 11, 202, 1212 ЦК України свідчить про те, що чинний Протокол №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. У справі, що розглядається, нікчемними є акт від 03.10.2019 року приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ». Водночас нікчемність данного акту не спростовує наявності між сторонами договірних відносин, оскільки даний акт є похідним від основного правочину і був спрямований на його виконання.

Аналіз матеріалів нотаріальної справи за договором купівлі-продажу від 18 жовтня 2019 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1878, свідчить про те, що ОСОБА_4 придбав спірну квартиру за відплатним, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та є добросовісним набувачем.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідності до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент спірних правовідносин), у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц (провадження № 14-141цс18) зазначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (абзац 1 частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав є похідною від спору щодо відповідного майна або майнових прав, і якщо цей спір належить до юрисдикції загального суду та переданий на його розгляд з вказаними вимогами, така справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Крім того, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, чинній на період спірних правовідносин, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення судом рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому доводи позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права, судом відхиляються.

Водночас п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року, та цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю «Флейт Естейт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину, скасування запису про державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння слід залишити без задоволення.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги, щодо Протоколу № 1 від 03.10.2019 р. установчих зборів засновників ТОВ «Флейт Естейт» є необґрунтованими, оскільки спірна квартира по АДРЕСА_2 вибула із володіння ОСОБА_13 на підставі Протоколу № 1 установчих зборівзасновників TOB «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 р. який не скасований, він сторонами не оскаржується, а сам акт приймання-передачі від 03.10.2019р. про передачу спірної квартири до статутного капіталу ТОВ «Флейт Естейт» є похідним від основного правочину і був спрямований на його виконання, про що вірно зазначає зокрема і суд першої інстанції. В судовому засіданні представник апелянта пояснив що на момент слухання справи стороною позивача Протокол № 1 від 03.10.2019 р. установчих зборів засновників ТОВ «Флейт Естейт» не оскаржувався в судовому порядку.

На думку колегії суддів викладену апелянтом позицію Верховного Суду не можна застосовувати до правовідносин, що виникли в даній цивільній справі, оскільки сторона позивача невірно тлумачить її зміст.

Так, Протоколом № 1 від 03.10.2019, було оформлене рішення зборів засновників про заснування ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», зазначений установчий документ є офіційним письмовим документом, що породив певні правові наслідки, а саме: передача до статутного капіталу, зокрема, нерухомого майна - 9/10 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 на створення ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ».

Системний аналіз положень статей 11, 202, 1212 ЦК України свідчить про те, що чинний Протокол №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

В даному випадку, судом було вірно встановлено, що нікчемними є акт від 03.10.2019 приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ».

Проте, нікчемність даного акту жодним чином не спростовує наявності між сторонами договірних відносин, оскільки даний акт є похідним від основного правочину і був спрямований на його виконання.

Рішення зборів засновників оформлене Протоколом № 1 від 03.10.2019, було спрямоване на регулювання господарських відносин - їх створення. У разі наявності спору щодо заснування ТОВ, засновники не позбавлені права його оскаржити, так як підставами для визнання таких правових актів індивідуальної дії незаконними (недійсними) є невідповідність їх вимогам чинного законодавства.

Водночас Наказ №397/5 від 02.02.2021 Міністерства юстиції України не скасовує установчих документів, до яких у відповідності до закону віднесений Протокол №1 установчих зборів засновників підприємства від 03.10.2019 року: ОСОБА_22 та ОСОБА_17 , який був складений до скасованої реєстраційної дії.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме вказаним установочним документом співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_23 та ОСОБА_16 внесли (відчужили) у статутний капітал ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» належні їм частки вказаної нерухомості в розмірах відповідно 1/10 та 9/10 часток.

Щодо оскаржуваного позивачем акту від 03.10.2019 приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ», судом правильно встановлено, що зі змісту вказаного документу вбачається, що він складений на підставі Протоколу №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» та свідчить про реалізацію даного правочину шляхом передачі майна.

Протокол №1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 року, позивачем не оскаржується та він не є скасованим.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що чинний Протокол № 1 установчих зборів засновників ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ» від 03.10.2019 є достатньою та належною правовою підставою набуття нерухомого майна, та що акти приймання-передачі майна до статутного фонду ТОВ «Флейт-Естейт» від 03.10.2019 є похідним від рішення зборів засновників оформлене Протоколом № 1 від 03.10.2019 р. (який позивачем не оспорювався), і були спрямовані на його виконання.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що так як спірна квартира вибула з власності позивача проти його волі, за рахунок підроблення документів, вона повинна бути витребувана від останнього власника - ОСОБА_4 на користь ОСОБА_17 в порядку ст. ст. 330, 387, 388,396 ЦК України.

Апеляційний суд зазначає наступне, при розгляді справи, Приморський районний суд м. Одеси встановив, що теперішній власник нерухомого майна - ОСОБА_4 придбав спірну квартиру за відплатним, нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та є добросовісним набувачем у відповідності до ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Позиція апелянта грунтується на тому, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однак у ОСОБА_17 не було волі на відчуження спірної квартири третім особам.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Неправомірність вибуття з володіння ОСОБА_17 оспорюваного нерухомого майна останній обгрунтовує виключно тим, що Наказом Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Мін`юста № 397/5 від 02.02.2021 Про задоволення скарги було скасовано реєстрацію ТОВ «ФЛЕЙТ ЕСТЕЙТ».

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

При укладенні договору купівлі-продажу вищевказаної квартири із ОСОБА_5 він не міг і не повинен був знати про наявність будь-яких вимог чи прав позивача ОСОБА_1 на вказану квартиру.

На час укладення договору купівлі-продажу. від 18.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1879 вже існував Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен був перевіряти історію придбання нерухомості, робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, та міг діяти, покладаючись на відомості з Реєстру, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

В протилежному випадку, на нього покладається додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача.

Проте, Великою Палатою Верховного Суду у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) було зроблено висновок, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, на правові висновки, викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23) територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації; закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем; з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. Отже, за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді міста Києва задоволенню не підлягають. Крім того, суди не врахували, що саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18; від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі суди встановили, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Що не заважає апелянту захисту порушеного права в подальшому в належний спосіб.

Крім того на думку судвої колегії суд першої інстанції вірно зазначив, що у попередній редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинній на період спірних правовідносин, було передбачено такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Станом на дату звернення позивача до суду з позовом - 29.12.2020 року, на дату відкриття провадження у справі - 30.12.2020 року, та на дату ухвалення судом рішення - 04.04.2023 року, - вже відсутній такий спосіб судового захисту як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Це пояснюється тим, що у контексті застосування принципу дії закону у часі це означає, що визначене у нормативно-правовому акті право (право на скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав), якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт (в даному випадку окремі норми ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено у іншому обсягу.

Зазначене цілком узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19.

Також, це означає, що особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу у своїх постановах від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень,записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

Таким чином у даному випадку позивачем було обрано неналежний спосіб судового захисту своїх порушених прав, який не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та спричиненим цим діянням наслідкам.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, що не позбавляє позивача права на захист порушеного права у належний спосіб.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Резуненко Денис Сергійович залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко