Провадження №2/512/253/25
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

Суддя Савранського районного суду Одеської області Брюховецький О.Ю. розглянувши можливість відкриття провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ та виділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності,-

ВСТАНОВИВ:

18.04.2025 до суду надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ та виділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності.

Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ та виділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності та вказав, що відповідно до свідоцтва про на спадщину за заповітом від 12.11.1997 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 в рівних частинах кожний

З приводу користування успадкованим будинком садибного типу з господарськими будівлями у позивача з відповідачем виник конфлікт на підґрунті того, що останній не бажає здійснити розподіл будинку та ігнорує позивача.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 23.09.2021 року сторони користуються житловим будинком наступним чином: позивач, користується приміщеннями: 1-1 коридор, площею 6,6 кв.м.; 1-2 житлова, площею 15,6 кв.м.; 1-3 житлова, площею 14,8 кв.м 1-1-4 кухня, площею 7,0 кв.м.; з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Відповідач користуються приміщеннями: 2-5житлова, площею 16,0 кв.м.; 2-6 житлова, площею 14,0 кв.м.; I-1 сіни коридор, площею 5,2 кв.м.; I-2 сіни-кухня, площею 8,6 кв.м. з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Де є роздільні входи, які розміщенні з різних сторін.

На думку позивача, що справедливо буде поділити будинок з господарськими будівлями та спорудами у відповідності до порядку користування, що склався між ними: -позивачі виділити в натурі приміщення будинку загальною площею 42,7 кв.м (відповідно до Технічного паспорту від 15 грудня 2003 року), а саме: 1-1 коридор, площею 6,6 кв.м.; 1-2 житлова, площею 15,6 кв.м.; 1-3 житлова, площею 14,8 кв.м; 1-4 кухня, площею 7,0 кв.м.; Загальною площею 44.0 кв.м.

У частині господарських будівель та споруд позивач просить виділити, сарай з кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ «Г», , вбиральна літ. «И».

Разом з тим, позивач просить виділити в натурі ОСОБА_2 2-5 житлова, площею 16,0 кв.м.; 2-6 житлова, площею 14,0 кв.м.; 1-1 сіни коридор, площею 5,2 кв.м.; I-2 сіни-кухня, площею 8,6 кв.м. Загальною площею 43.8 кв.м.

У частині господарських будівель та споруд позивач просить виділити, гараж літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», сарай літ. «Л».

Ознайомившись з матеріалами справи, вирішуючи питання відкриття провадження, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 4 статті 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Об`єкти справляння судового збору визначені статтею 3 Закону України "Про судовий збір".

Як вбачається з позову, позивач звернувся до суду з майновою вимогою - про поділ та виділ частки в натурі з майна, що є спільною частковою власністю.

Так, в позовній заяві не зазначено: ціни позову, що унеможливлює правильне визначення розміру судового збору.

Разом з тим, предметом позову, виходячи зі змісту позовної заяви, є майнова позовна вимога про поділ та виділ в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Таким чином, позовна вимога про поділ та виділ в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, у розумінні змісту даної статті є майновою вимогою, тобто судовий збір підлягає сплаті за ставкою, встановленою для позовних заяв майнового характеру (ухвала Верховного Суду від 04.03.2019 року у справі №923/441/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №910/13737/19, провадження № 12-36гс20, зазначено, що будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом необхідно розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці. Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі№ 910/13737/19, провадження № 12-36гс20.

Таким чином, судовий збір за подання до суду позовної вимоги про поділ та виділ частки в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

З огляду на викладене позивач при поданні позову до суду та визначенні ціни позову, повинен був врахувати актуальну на час подання позову нормативно-грошову оцінку (вартість) житлового будинку та сплатити судовий збір за позовну вимогу про визнання права власності, як вимогу майнового характеру, за ставкою, передбаченою п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» - 1 відсотка ціни позову (нормативно-грошової оцінки житлового будинку), але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, позивачу для виконання вимог частини 4 статті 177 ЦПК України необхідно сплатити судовий збір за позовну майнову вимогу про поділ та виділ в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, виходячи із нормативно-грошової оцінки (вартості) цього житлового будинку встановлену на дату звернення до суду з позовною заявою.

Разом з тим, суд зазначає, що поняття спільної часткової власності викладено в частині 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому, тобто спірний будинок з господарськими спорудами перебуває у спільній частковій власності як позивача, так і відповідача.

Згідно п.1.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, яка затверджена Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року № 55 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 року за № 774/14041, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

У відповідності до частини 1 статті 106 ЦПК України, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Тлумачення положень статей183,358,364,379,380,382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15.

Водночас, позивачем не додано висновку фахівця щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Таким чином, позивачу необхідно надати суду висновок фахівця щодо технічної можливості поділу спірного житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1315457, станом на 23.04.2025 року, відомості про зареєстроване право власності за позивачем існує лише на земельну ділянку площею 0,8013 га, кадастровий номер :01:003:0395. Будь-які відомості про право власності позивача на спірний будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухове майно відсутні.

Окрім того, відсутня і актуальна інформація щодо права власності на спірний будинок відповідача, зокрема на підтвердження того, що відповідач є співвласником спірного будинку з господарськими будівлями.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

На підставі частини 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно вимог статтями 182, 331, 355, 358, 361, 364, 368 ЦК України поділ та виділ нерухомого майна може відбуватися лише у разі, якщо таке майно зареєстровано у відповідному державному реєстрі.

Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття прав на нерухомість, його зміни або припинення шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності на нерухомість виникає в момент його державної реєстрації.

Таким чином, позивачу необхідно надати суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями розташованого за адресою АДРЕСА_1 на підтвердження свого права власності на вказане домоволодіння станом на день звернення до суду з даним позовом.

Крім того слід наголосити наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.1-3 ст.358 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у справі спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий поділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.1ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч.2 ст.367 ЦК України).

У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 Верховний Суд виснував, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Тлумачення положень статей183,358,364,379,380,382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15.

Відповідно до ст.190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.2 ст.331 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Самочинним будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України).

У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на якій власником (власниками) отримано право власності. Правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Об`єкт нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, не підлягають поділу (виділу). Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 6-44133св18, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц. Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд у постановах від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

З матеріалів справи суд встановив, що сторони набули у власність (у відповідних частках) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкове майно, яке зазначене в заповіті, посвідчений Савранською державною нотаріальною конторою 09.12.1992 та зареєстрований в реєстрі за № 1587, складалось з житлового будинку жилою площею 22,1 м.кв., позначений на плані літерою «А», господарчі будівлі, позначені на плані літ.»Б» - «В» - два сараї, «б» - погріб, споруди, на земельній ділянці 1185 м.кв.

Натомість відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 23.09.2021 року вбачається, що біля вказаного житлового будинку були добудовані інші споруди такі як: сарай «Г» в 2000 році площею 155,5 м.кв., вбиральня «Д» в 2014 році площею 1,5 м.кв., гараж «Е» в 2009 році площею 66,7 м.кв., сарай «ж» в 2014 році площею 21,1 м.кв., сарай «З» в 2009 році площею 4,5 м.кв., вбиральня «И» в 2009 році площею 1,4 м.кв., сарай «Л» в 2017 році площею 18,7 м.кв. Сам житловий будинок наразі має загальну житлову площу приміщень 60,4 м.кв.

Отже сторони набули у власність (у відповідних частках) житловий будинок житловою площею 22,1 кв.м. Нині загальна площа житлового будинку становить 60,4 кв.м.

Так, ряд добудов та споруд до спірного житлового будинку не були зазначені в свідоцтві про право на спадщину за заповітом, а отже є підстави вважати такі об`єкти нерухомого майна самочинними в розумінні ст.376 ЦК України.

Отже позивачу слід пояснити та надати відповідні документи, які підтверджують та обумовлюють збільшення загальної та житлової площі будинку, появу нових добудов та споруд, прийняття їх до експлуатації, державну реєстрацію права власності на них, втрату тотожності спірного житлового будинку та споруд із тим, які сторони отримали у власність на момент вступу у спадщину.

Поряд з цим слід зазначити, що наявність у складі спірного житлового будинку самочинно збудованих добудов виключає предмет поділу. Вирішення питання про поділ спірного житлового будинку можливе лише після узаконення самочинного будівництва у порядку, визначеному законом.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

Відсутність державної реєстрації права власності на здійснену добудову та прибудову з урахуванням ч. 2 ст.331 ЦК України, положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р., виключає правові підстави для висновків про набуття позивачем права власності на указане майно в установленому законом порядку.

Також в позовній заяві позивач просить виділити в натурі приміщення будинку загальною площею 42,7 кв.м (відповідно до Технічного паспорту від 15 грудня 2003 року), а саме: 1-1 коридор, площею 6,6 кв.м.; 1-2 житлова, площею 15,6 кв.м.; 1-3 житлова, площею 14,8 кв.м; 1-4 кухня, площею 7,0 кв.м.; Загальною площею 44.0 кв.м.

У частині господарських будівель та споруд позивач просить виділити, сарай з кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ «Г», , вбиральна літ. «И».

Поряд з цим у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Враховуючи, що спірне домоволодіння належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам (сторонам), у цьому випадку має місце поділ спільного майна, а не виділ частки.

Крім того, у позовній заві вказано на те, що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу користування і володіння спірним будинком, домовленості про поділ в натурі будинку між позивачем та відповідачами не досягнуто, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися з цим позовом до суду.

При цьому позовна заява не містить підтвердження позивача про те, що заходи досудового врегулювання спору вживалися.

Вказане фактично свідчить про відсутність доказів, що підтверджують відмову відповідача щодо виділення належної позивачу частини будинку, відповідно відсутні підстави для звернення до суду за захистом порушеного або не визнаного права позивача.

У зв`язку з зазначеними недоліками позовної заяви вирішення питання про відкриття провадження в даній справі буде передчасним.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з вимогами статтями 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У відповідності до пункту 4 частиною 5 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Судом враховується, що мета процесуального механізму витребування доказів є допомогти сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть одержати самостійно, що підтверджується обов`язком особи, яка заявляє клопотання про витребування доказів, долучити до нього відомості про неможливість отримання таких доказів особисто.

При цьому Європейський суд зауважив, що національні суди, застосовуючи процесуальні норми, повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

За даних обставин вимоги ЦПК України щодо пред`явлення позову не дотримано, а тому вирішення питання про відкриття провадження в даній справі буде передчасним.

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі вищевикладеного, позовну заяву ОСОБА_1 необхідно залишити без руху і надати позивачу строк для усунення вищевказаних недоліків.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 175-177, 185, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ та виділ майна в натурі, що є у спільній частковій власності залишити без руху.

Надати позивачці десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали, для усунення зазначених недоліків позовної заяви.

Роз`яснити позивачу, що у разі, якщо він у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтею 175 ЦПК України, позовна заява буде вважатися поданою в день первісного її подання до суду.

У разі невиконання ухвали суду, позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернена.

Ознайомитись з повним текстом ухвали суду, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя: О.Ю. Брюховецький