КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 361/5620/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8002/2025Головуючий у суді першої інстанції - Василишин В.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Марисик Оленою Олександрівною, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, згідно з яким просив:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, реєстраційний номер: 212, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, реєстраційний номер: 212;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, реєстраційний номер: 212, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на житлового будинку, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, реєстраційний номер: 212;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що позивач та відповідач з 14.02.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рокитнівського районного суту Рівненської області від 21.06.2022.

Від спільного подружнього життя у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказував, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжям набуто земельну ділянку, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м.. що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2024 позов задоволено частково. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, опис: літ «А-1» житловий будинок, «а» - тераса, «Б» - погріб, «І» - колонка, «ІІ» - вигрібна яма, № 1-2 - огорожа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 58,6 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, опис: літ «А-1» житловий будинок, «а» - тераса, «Б» - погріб, «І» - колонка, «ІІ» - вигрібна яма, № 1-2 - огорожа, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Залишено у власності ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 58,6 кв.м, житловою площею 28,7 кв.м, опис: літ «А-1» житловий будинок, «а» - тераса, «Б» - погріб, «І» - колонка, «ІІ» - вигрібна яма, № 1-2 - огорожа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі - 1 650,50 грн. В іншій частині позову відмовлено (т. 1 а.с. 184-189).

В апеляційній скарзі, відповідачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом була допущена неповнота судового розгляду, проігноровані та не досліджені обставини та факти, які мають вирішальне значення для ухвалення судового рішення у справі, відтак висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції жодних обставин не з`ясовував, зокрема щодо походження коштів набуття спірного майна у власність, а обмежився і визнав достатнім для прийняття рішення лише факт перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі.

Зазначає, що суд першої інстанції не урахував припинення шлюбних відносин між сторонами до розірвання шлюбу, про що зазначено у рішенні Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21.06.2022 у справі № 571/381/22. Разом з цим, із заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2021 вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей у зв`язку із тим, що подружжя спільно не проживало, позивач участі в утриманні дітей не брав, а шлюб носив формальний характер.

Посилається на те, що позивач з відповідачем з червня 2020 року не проживав однією сім`єю, спільного господарства та побуту не вів, що підтверджується рішеннями судів, яким судом першої інстанції належної оцінки надано не було. Окрім цього, суд не з`ясував обставини набуття майна у власність, джерела походження коштів, а також не з`ясував якими доказами позовні вимоги підтверджуються, що має надважливе значення для правильного вирішення спору.

Вказує, що суд безпідставно застосував презумпцію рівності часток, не взявши до уваги ті обставини, що позивач впродовж спільного проживання працевлаштований не був, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, спільного господарства та побуту з відповідачкою не вів, зраджував з іншими жінками. При цьому, суд не урахував, що позивач та відповідач мають трьох спільних неповнолітніх дітей, які зареєстровані у спірному будинку, а розподіл майна, як про те просить позивач, буде порушувати їх права.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 27.02.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

31.03.2025 до суду надійшов відзив, у якому представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та убачається із матеріалів справи, 14.02.2010 у Глиннівській сільській раді Рокитнівського району Рівненської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Від спільного подружнього життя у них народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21.06.2020, що набрало законної сили 28.07.2022, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.02.2010 у Глиннівській сільській раді Рокитнівського району Рівненської області, актовий запис № 9 розірвано.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.05.2023 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі по 2 500 грн. 00 коп., починаючи з 28.04.2021 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Заявляючи вимогу про поділ майна подружжя позивач зазначав, що житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу у рівних частинах.

Так, рішенням Жердівської сільської ради Броварського району Київської області № 105 від 01.11.2011 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у АДРЕСА_1 .

Рішенням Жердівської сільської ради Броварського району Київської області № 119-16-7 від 20.04.2017 затверджено технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) згідно з площами вказаними у додатку, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства розташованих на землях житлової і громадської забудови та землях комунальної власності, розроблені землевпорядними організаціями, які мають ліцензію на виконання землевпорядно-геодезичних видів робіт, передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства, розташованих у межах населених пунктів, встановлено, що земельним ділянкам присвоєно кадастрові номер, зокрема ОСОБА_1 земельна ділянка, площею 0,1700 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:003:0067.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 312095608 від 11.10.2022 ОСОБА_1 значиться власницею житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа 58,6 кв.м, житлова площа - 28,7 кв.м, опис об`єкту: житловий будинок «А-1», тераса «а», погріб «Б», колонка «І», вигрібна яма «ІІ», огорожа «№1-2», адреса: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 27.08.2021 на підставі листа про наявність технічної інвентаризації на сайті будівельної документації, виданого 27.08.2021, видавник: Портал Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, довідка про власника будинку, видана Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, інформація про наявність технічної інвентаризації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності, так як доказів, які б спростовували презумпцію спільного права власності на майно судом при розгляді справи не здобуто, як і доказів необхідності відступу від засад рівності часток подружжя. Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, ураховуючи порядок її набуття у власність відповідача, шляхом приватизації, однак зважаючи на те, що на земельній ділянці розташований будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, який на праві спільної сумісною власністю належить подружжю, тому земельна ділянка підлягає поділу між подружжям.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, ураховуючи наступне.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)).

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

У справі, що переглядається, позивач та відповідач не заперечували щодо перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя з 14.02.2010 по 21.06.2020. Разом з цим, відповідач указувала, що з червня 2020 року подружні стосунки фактично були припинені, посилаючись на наявність судового рішення про стягнення аліментів на спільних дітей у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Однак, факт стягнення аліментів на спільних дітей у період перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі через фактичне припинення шлюбних відносин, не спростовує факту набуття у власність майна під час шлюбу, оскільки до моменту фактичного припинення шлюбних відносин подружжя перебувало вісім років у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У частинах другій, третій статті 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності:

- при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї;

- за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 15.11.2023 в справі № 521/11825/20, від 24.04.2023 в справі № 462/1024/21, від 30.11.2022 в справі № 373/185/21, під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

У постанові від 15.11.2023 в справі № 521/11825/20 Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на житлового будинку та земельної ділянки посилалася на те, що позивач участі в будівництві спірного житлового будинку не брав, коштів не надавав, у період шлюбу не працював, відтак за ним не може бути визнано право власності на спірного житлового будинку.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідачка на спростування презумпції права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, належних, достатніх та допустимих доказів не надала. Як і не надала доказів, що виключно за її особисті кошти спірне майно було набуто у власність, утримання нею одноосібно сім`ї під час перебування у шлюбі з позивачем, а тому доводи відповідачки про те, що спірний житловий будинок є її особистим майном, оскільки вона набула його у власність за її особисті кошти під час перебування у шлюбі з відповідачем, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Колегія суддів враховує, що відповідачка, заперечуючи проти рівного поділу майна між подружжям не спростувала презумпції спільного майна, що є її процесуальним обов`язком.

Також, не заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції про те, що майно було набуто відповідачкою у власність під час фактичного припинення шлюбних відносин, що на переконання апелянта, не може свідчити про поширення правового режиму спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Як убачається із матеріалів справи, спірний житловий будинок було зареєстровано за відповідачкою на підставі листа про наявність технічної інвентаризації від 27.08.2021, що указує на те, що спірний житловий будинок був збудований у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, який був зареєстрований у 2010 році, а надані до суду судові рішення містять відомості щодо фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою лише за два роки до розірвання шлюбу, що не може беззаперечно свідчити про те, що спірний житловий будинок був виключно збудований у період фактичного припинення шлюбних відносин та за особисті кошти відповідачки.

Також, апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, як про це заявила відповідач, як на підставу для скасування судового рішення, посилаючись на те, що спільні діти залишились проживати з відповідачкою та відповідач не бере участі в їх утриманні, внаслідок чого утворилась заборгованість по аліментам, на підтвердження чого до апеляційної скарги долучено розрахунок заборгованості по аліментах від 22.01.2025 у ВП № НОМЕР_1.

Проте, положення ст. 367 ЦПК України наголошують на тому, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тому, колегія суддів не приймає до уваги розрахунок заборгованості по аліментах від 22.01.2025 у ВП № НОМЕР_1, долучений до апеляційної скарги, оскільки відповідачка не довела неможливості подати такий доказ до суду першої інстанції на підтвердження заперечень проти позовної заяви, внаслідок чого у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для його прийняття.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу на те, що факт наявності заборгованості по аліментах не може слугувати беззаперечною перевагою для відступу від засад рівності часток у майні подружжя та виділу відповідачці більшої частки у майні подружжя, за відсутності доказів навмисного ухилення позивача від участі в утриманні дітей, за реальної можливості такого утримання. Такі обставини підлягають обов`язковому доказуванню.

Апеляційний суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 15.11.2023 в справі № 521/11825/20, у якому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що проживання дитини з позивачем, існування у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, а наявності інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено.

У постанові від 20.02.2019 у справі № 127/4451/17 Верховний Суд зазначив, що наведені відповідачем обставини, а саме: недостатній розмір аліментів, перебування сина на її утриманні та його проживання разом із нею, не є достатніми підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, та вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про рівність часток подружжя.

У постанові від 08.07.2020 у справі № 754/11103/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя при поділі спільного майна.

У постанові від 18.11.2020 у справі № 344/3574/17 Верховний Суд виходив із того, що не встановлено підстав для необхідності відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна на користь позивача з урахуванням інтересів дитини, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дочки. Наявність у відповідача заборгованості за аліментами не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України.

З урахуванням наведеного, правильними є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, зокрема, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірного житлового будинку в рівних частках шляхом визнання права власності за кожним з подружжя по частини у спільному нерухомому майні, оскільки у суду були відсутні підстави для відступу від засад рівності часток.

Окрім цього, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, зважаючи на наступне.

Як встановив суд першої інстанції, житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:003:0067, яка належить на приватній власності ОСОБА_1 на підставі рішення Жердівської сільської ради Броварського району Київської області № 119-16-7 від 20.04.2017 в порядку приватизації.

Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У постанові Верховного Суду від 21.03.2018, зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 04.10.2023 у справі № 691/1240/18, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Зазначені положення кореспондуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 04.10.2023 у справі № 691/1240/18.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач, у зв`язку із визнанням за ним права власності на спірного житлового будинку, має право на спільної земельної ділянки, яка набута відповідачкою у порядку приватизації, зважаючи на те, що житловий будинок визнаний у судовому порядку спільним сумісним майном подружжя та здійснено його поділ, у зв`язку із чим відповідач набуває право на частину земельної ділянки на якій розташований будинок, у силу положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивачів належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, враховуючи норму ч. 4 ст. 376 ЦПК України, вбачає за необхідне змінити рішення суду шляхом доповнення його резолютивної частини положенням про визнання за відповідачкою ОСОБА_1 права власності на частку земельної ділянки, право власності на яку не було визначено оскаржуваним судовим рішенням при вирішенні питання поділу указаного об`єкту нерухомого майна.

Так, суд першої інстанції дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо поділу земельної ділянки, визнавши за ОСОБА_2 право власності на частини, фактично здійснив поділ майна таким чином, однак не визначив володільця іншої частки майна, яке поділено, а відтак рішення суду є неповним і вносить правову невизначеність іншого з подружжя щодо належної йому частки майна.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та, водночас, зміну судового рішення виключно шляхом доповнення резолютивної частини.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Марисик Оленою Олександрівною - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - змінити, доповнивши резолютивну частину наступним:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,17 га, кадастровий номер: :03:003:0067, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова