КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/5683/22 Апеляційне провадження №22-ц/824/9625/2025Головуючий у суді першої інстанції - Грегуль О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_7.,

представника відповідача ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Чаплієвою Кристиною Володимирівною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко Валентина Василівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору поділу спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким, враховуючи заяву про зміну предмета позову, просив:

- визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09.08.2018, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В.;

- застосувати наслідки недійсності правочину (зокрема, реституції);

- стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що з 26.02.2008 по 12.03.2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09.08.2018 між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, відповідно до умов якого позивач та відповідачка за взаємною згодою здійснили цим договором поділ спільного сумісного майна, яке нажили, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, з урахуванням інтересів малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п. 1 договору спільне сумісне майно подружжя складається з:

- квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 00, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 81,1 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м. Сторони договору визначили вартість квартири у 1500000 грн.;

- автомобіля марки Toyota, модель Avensis, 2008 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 . Сторони визначили вартість автомобіля у 156000 грн. 00 коп.;

- автомобіля марки HYUNDAI, модель TUSCON, 2006 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 . Сторони визначили вартість автомобіля в 234000 грн.

Відповідно до п. 2 договору за домовленістю сторін у особисту приватну власність відповідачки переходять: квартира та автомобіль марки HYUNDAI, модель TUSCON. Загальна вартість майна становить 1734000 грн.

Згідно з п. 3 договору за домовленістю сторін у особисту приватну власність позивача переходить автомобіль марки Toyota, модель Avensis. Загальна вартість майна становить 156000 грн.

Відповідно до п. 8 договору у вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання спільних дітей сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації "Про надання дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення інших питань від імені дітей" від 26.07.2018 сторонам надано дозвіл на укладення договору про поділ майна подружжя щодо вищезазначеної квартири, що не порушує інтересів малолітніх дітей, які мають право користування зазначеною квартирою.

При цьому, позивач вказував, що він погодився на непропорційний розподіл спільна майна лише у зв`язку з тим, що за домовленістю з відповідачкою малолітні діти мали проживати у цій квартирі й надалі та відповідачка не буде її відчужувати.

Разом з тим, усупереч домовленостей, відповідачка змінила місце реєстрації та проживання спільних дітей, а також відчужила квартиру на користь своєї матері.

За вказаних обставин, позивач вважав, що у результаті укладення оскаржуваного договору було порушено його право на рівність (пропорційність) права спільної сумісної власності, яке вони з відповідачкою придбали у шлюбі.

Крім того, зазначав, що у результаті вищенаведених дій відповідачки порушено права спільних малолітніх дітей на житло.

Отже, підставами для визнання договору недійсним, на думку позивача, є: порушення в договорі принципу рівності часток, помилки, що обставин, які мають істотне значення, порушення прав позивача та малолітніх дітей на житло.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2025 у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с. 141-154).

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неправильну оцінку судом першої інстанції наданих ним доказів на підтвердження недобросовісної поведінки відповідачки та порушення нею спільних домовленостей в оскаржуваному договорі.

При цьому, вказує на неврахування судом першої інстанції того, що в результаті укладення оскаржуваного договору та невиконання відповідачкою спільних з нею домовленостей, було порушено його право на рівність (пропорційність) права спільної сумісної власності, яке вони з відповідачкою придбали у шлюбі, а також права малолітніх дітей на житло (т. 3, а.с. 158-162).

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 26.02.2008 по 12.03.2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09.08.2018 між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, відповідно до умов якого позивач та відповідачка за взаємною згодою здійснили даним договором поділ спільного сумісного майна, яке нажили, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, з урахуванням інтересів малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п. 1 договору спільне сумісне майно подружжя складається з:

- квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 00, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 81,1 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м. Сторони договору визначили вартість квартири у 1500000 грн.;

- автомобіля марки Toyota, модель Avensis, 2008 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 . Сторони визначили вартість автомобіля у 156000 грн. 00 коп.;

- автомобіля марки HYUNDAI, модель TUSCON, 2006 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 . Сторони визначили вартість автомобіля в 234000 грн.

Відповідно до п. 2 договору за домовленістю сторін у особисту приватну власність відповідачки переходять: квартира та автомобіль марки HYUNDAI, модель TUSCON. Загальна вартість майна становить 1734000 грн.

Згідно з п. 3 договору за домовленістю сторін у особисту приватну власність позивача переходить автомобіль марки Toyota, модель Avensis. Загальна вартість майна становить 156000 грн.

Відповідно до п. 8 договору у вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання спільних дітей сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації "Про надання дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення інших питань від імені дітей" від 26.07.2018 сторонам надано дозвіл на укладення договору про поділ майна подружжя щодо вищезазначеної квартири, що не порушує інтересів малолітніх дітей, які мають право користування зазначеною квартирою.

Сторони заявили, що укладення ними цього договору не порушує вимог ст. 59 СК України, ст. 203 ЦК України, ст. 12 Закону "Про основу соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та що у вищезазначеній квартирі не зареєстровано місце проживання дітей, недієздатних чи обмежено недієздатних осіб та діти, недієздатні чи обмежено недієздатні особи не мають права користуватися квартиро, крім малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У п. 9 договору сторони заявили, що шлюбний договір ними не укладався.

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи від 29.04.2022 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 14.03.2021 по теперішній час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалався на те, що, укладаючи вищенаведений договір, сторони домовилися про те, що малолітні діти мали проживати у цій квартирі й надалі та відповідачка не буде її відчужувати.

Разом з тим, оскільки відповідачка порушила вищенаведені домовленості, позивач просив суд визнати договір поділу спільного майна подружжя недійсним з наступних підстав: порушення в договорі принципу рівності часток, помилки, що обставин, які мають істотне значення, порушення прав позивача та малолітніх дітей на житло.

Так, згідно із ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 СК України,якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям,батьками та дітьми,іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Стаття 9 СК України визначає, що подружжя, зокрема, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між подружжям,якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу , іншим законам та моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Таким чином, СК України не містить спеціальних норм щодо недійсності договору про поділ спільного майна подружжя, а тому застосуванню підлягають загальні правила, визначені ЦК України.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №947/32485/20 під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У свою чергу, відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно булі і має істотне значення.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, пред'явивши позов про визнання недійсним договору у тому числі з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили або давали правові підстави для висновку, що на час укладення нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна подружжя позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Посилання апелянта на порушення прав малолітніх дітей на житло, як на підставу для визнання договору недійсним, колегія суддів вважає безпідставними, адже умовами договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та сторонами такого договору не було досягнуто домовленостей та не визначено умови утримання та проживання спільних дітей, а лише визначено правовий режим спільного майна подружжя.

При цьому, слід наголосити, що жодна норма чинного законодавства України, яка регулює відносини права власності подружжя, не передбачає необхідність при поділі майна власників, за домовленістю сторін, встановлювати умови щодо місця проживання дітей, оскільки фактично з існуванням шлюбних відносин між чоловіком ті дружиною діти такого подружжя не набувають прав та обов`язків співвласників щодо майна, набутого подружжям.

Тобто, договір про поділ майна подружжя стосується виключно поділу майна між співвласниками з наступним виникненням прав власності (володіння, користування, розпорядження), а договір про проживання та утримання дітей подружжя є зовсім іншим за своєю правовою природою.

Доводи апелянта про те, що в результаті укладення оскаржуваного договору та невиконання відповідачкою спільних з нею домовленостей, було порушено його право на рівність (пропорційність) права спільної сумісної власності, яке вони з відповідачкою придбали у шлюбі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Як вже зазначалося вище, у договорі про поділ спільного майна подружжя позивач та відповідачка за взаємною згодою здійснили даним договором поділ спільного сумісного майна, яке нажили, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі.

Також, у п. 5 договору сторони підтвердили, що не визнані в установленому законом недієздатними, не обмежені в цивільній дієздатності, не перебувають у хворобливому стані, не страждають на момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, вільно володіють українською мовою та підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до справжньої їх волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки, договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Сторони підтвердили, що ні одна з ним за цих договором не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні спірного договору не було порушено принципу рівності часток подружжя, адже відступ від рівності часток (щодо нерухомого і рухомого майна) у праві спільної сумісної власності подружжя визначена нотаріально посвідченою домовленістю між ними при укладенні договору, що повність узгоджується з вимогами законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Чаплієвою Кристиною Володимирівною, - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко Валентина Василівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору поділу спільного майна подружжя, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 25 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова