Справа № 308/17/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич Ігор Володимирович, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2022 року у складі судді Данка В.Й., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Форкош Мирослава Михайлівна про визнання протиправним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Оноківської ОТГ, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марини Василівни, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Форкош Мирослави Михайлівни про визнання протиправним та скасування рішень, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що рішенням 14 сесії 21 скликання Ужгородської районної ради від 17 вересня 1993 року ОСОБА_1 виділена земельна ділянка площею 0,08 га на території Ужгородської РДА Закарпатської області, що розташована в мікрорайоні «Шахта» та має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Розпорядженням Ужгородської РДА №597 від 28 серпня 1996 року ОСОБА_1 дозволено будівництво житлового будинку та господарських споруд на вказаній земельній ділянці. 12 серпня 1996 р. Ужгородською РДА затверджено паспорт забудови земельної ділянки та перенесено межі земельної ділянки в натурі. Належна Лагажевській земельна ділянка на час виділення межувала з земельною ділянкою гр. ОСОБА_7 10 сесією 23 скликання Ужгородською РДА народних депутатів від 24 березня 2000 року повторно прийнято рішення про надання у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га. Право власності на цю земельну ділянку посвідчується державним актом на право приватної власності на землю серії II-ЗК №004355, що виданий Ужгородською РДА 31 березня 2000р. та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 968. Після звернення до Оноківської сілької ради 30 травня 2019 р. та одержані відповіді від 05 липня 2019р. за №590/023 ОСОБА_1 стало відомо, що рішенням 25 сесії 7 скликання 2-го засідання від 13 лютого 2017 року за №353 було надано дозвіл на розробку проекту відведення, а рішенням ХХІ сесії VII скликання Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 30.09.2017 №529 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність частину належної ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0751 га гр. ОСОБА_2 . Іншу частину належної ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0049 га рішенням ХХVIII сесії VII скликання №715 від 06.04.2018 р. Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області передано у приватну власність ОСОБА_6 .

Оскаржувані рішення порушують право власності позивача, оскільки фактично земельна ділянка, власником якої є позивач, вибула з володіння останньої поза її волею.

За вказаних обставин позивач просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ХХІ сесії VII скликання Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 30.09.2017 №529 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0751га громадянину ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення ХХVIII сесії VII скликання №715 від 06.04.2018 р. Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_6 ;

- витребувати на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0751 га з кадастровим номером :11:011:0187, яка розташована в мікрорайоні «Шахта» Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд;

- витребувати на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0049 га з кадастровим номером :11:011:0211, яка розташована в мікрорайоні «Шахта» Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2022 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич І.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про витребування на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0751 га з кадастровим номером :11:011:0187, та в частині відмови у задоволенні вимоги про витребування на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0049 га з кадастровим номером :11:011:0211, які розташована в мікрорайоні «Шахта» Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову та не надав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у вимогах про витребування земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гримут Д.Ю., просить скасувати рішення суду та змінити його правове обґрунтування, виключивши з тексту рішення посилання на арк.3, абз.7-15; арк.6 абз.7 щодо встановлення факту накладення земельної ділянки позивача на земельні ділянки з кадастровими номерами :11:011:0187 та :11:011:0211 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що суд не врахував, що позивачем не надано доказів того, що надана їй рішенням Ужгородської районної ради у 2000 році у власність земельна ділянка є саме тою, яка на даний час належить відповідачеві і має кадастровий номер :11:011:0187. Вказує, що суд, у порушення ч.2, ч.9 ст.83 ЦПК України, взяв до уваги незасвідчені ксерокопії письмових документів, які не були надіслані іншим учасникам справи, та оригінали яких позивачем не було надано, незважаючи на те, що у підготовчому судовому засіданні відповідачем заявлялось відповідне клопотання і таке судом було задоволено. Суд не надав належної оцінки доказам, які подані відповідачами з відзивом на позов та неправомірно визнав доведенним факт накладення земельних ділянок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на арк.3, абз.7-15; арк.6, в решті рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги є аналаогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу в оскаржуваній частині залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

В судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_1 адвокати Дудурич І.В., Биркович О.І. підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_5 адвокат Мовчан О.О. у судовому засіданні просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Представник Оноківської сільської ради Ужгородського району Дашковська С.О. просить розглянути справу у її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Марина В.Г. та представник апелянта ОСОБА_2 адвокат Гримут Д.Ю. в судове засідання не з`явились, надіслали суду клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку з участю у розгляді іншої справи.

З приводу неявки в судове засідання вказаних представників слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкрито ухвалою судді доповідача Готри Т.Ю. від 10.08.2022 року, за апеляційноїю скаргою ОСОБА_2 - ухвалою від 12.10.2022 року, за апеляційної скаргою ОСОБА_3 - ухвалою від 25.10.2022року. Внаслідок звільнення з посади судді ОСОБА_9 у зв`язку з відставкою, протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 09.10.2023року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя доповідач) ОСОБА_10 , судді Собослой Г.Г., Кодор Р.Ю. Внаслідок звільнення з посади судді ОСОБА_11 у зв`язку з відставкою, протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.02.2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя доповідач) Джуга С.Д., судді Собослой Г.Г., Мацунич М.В. За час знаходження даної справи у суді апеляційної інстанції розгляд її неодноразово відкладався, в тому числі і за клопотанням адвокатів Марини В.Г. та Гримут Д.Ю., які судом були задоволені.

Згідно з ч.3 п.п.10,11 ст.ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито у серпні 2022 року, розгляд справи неодноразово відкладався, у тому числі і через неявку вказаних представників, колегія суддів дійшла висновку, що процесуальна поведінка даних представників спрямована на затягування і перешкоджання розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства, а тому відхиляє заявлені клопотання про перенесення розгляду справи, та вважає за можливий розгляд даної справи у відсутності нез`явившихся учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи установлено, що рішенням 14 сесії 21 скликання Ужгородської районної ради від 17 вересня 1993 року ОСОБА_1 виділена земельна ділянка площею 0,08 га на території Ужгородської районної ради Закарпатської області, що розташована в мікрорайоні «Шахта» та має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Розпорядженням Ужгородської районної ради №597 від 28 серпня 1996 року ОСОБА_1 виділено в мікрорайоні «Шахта» земельну ділянку площею 0,08га. та дозволено будівництво житлового будинку з необхідними господарськими будівлями та спорудами.

12 серпня 1996 р. ОСОБА_1 на підставі рішенням 14 сесії 21 скликання Ужгородської районної ради від 17 вересня 1993 року та розпорядження Ужгородської районної ради №597 від 28 серпня 1996 року затверджено паспорт забудови земельної ділянки в мікрорайоні «Шахта» площею 0,08га.

Актом про відведення земельної ділянки без зазначення дати, складеного представником МП «Архітектура», ОСОБА_1 в мікрорайоні «Шахта» закріплені межі земельної ділянки шириною біля вулиці 20,0м., загальною площею 0,08 га.

10 сесією 23 скликання Ужгородською районною радою народних депутатів від 24 березня 2000 року ОСОБА_1 повторно прийнято рішення про надання у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га., що знаходиться в мікрорайоні «Шахта» на території Ужгородської районної ради для будівництва та обслуговування житлового будинку.

31 березня 2000р. ОСОБА_1 на підставі рішення 10 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради народних депутатів від 24 березня 2000 року Ужгородською районною державною адміністрацією видано державний акт на право приватної власності на землю серії II-ЗК №004355, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 968.

Рішенням Оноківської сільської ради від 13 лютого 2017 року №353 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва с. Оноківці, мікрн. «Шахта».

Рішенням Оноківської сільської ради від 30 вересня 2017 року №529 затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0751 га. (пасовища) для ведення індивідуального садівництва, зареєстрованому в Державному земельному кадастрі та визначеним кадастровим номером :11:011:0187, яка знаходиться в межах с. Оноківці, мікрн. «Шахта» та надано у власність ОСОБА_2 вказану земельну ділянку.

Рішенням Оноківської сільської ради від 08 грудня 2017 року №586 надано дозвіл ОСОБА_6 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,09 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території Оноківської сільської ради, с. Оноківці(згідно доданого викопіювання).

Рішенням Оноківської сільської ради від 06 квітня 2018 року № 715 затверджено ОСОБА_6 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0716 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрованому в Державному земельному кадастрі та визначеним кадастровим номером :11:011:0211, яка знаходиться в межах с. Оноківці. надано у власність ОСОБА_6 вказану земельну ділянку

16 серпня 2018 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0751 га., кадастровим номером :11:011:0187, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., зареєстрований в реєстрі за № 1012.

17 серпня 2018 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0716 га. кадастровим номером :11:011:0211, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Форкош М.М., зареєстрований в реєстрі за № 966.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №399255447, сформованої 15.10.2024 року, на земельній ділянці кадастровий номер :11:011:0211 знаходиться житловий будинок садибного типу, об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 240.1 кв.м., 72 % відсотків готовності, адреса : АДРЕСА_1 , який у цілому 22.08.2023 року зареєстрований за ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК).

Згідно із ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року).

Підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК, є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11лютого 2020 року у справі №922/614/19 зробила правовий висновок згідно з яким: «50. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного Кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. 51. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. 52. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. 53. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».

Таким чином особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов, і у цьому спорі про витребування майна суд повинен надати оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Обгрунтовуючи заявлений позов позивач посилається, що належна їй на праві власності згідно з державним актом на право приватної власності земельна ділянка площею 0,08 га. в мікрорайоні «Шахта», накладається на земельні ділянки з кадастровим номером :11:011:0187 площею 0,0751 га. та кадастровим номером :11:011:0211 площею 0,0716 га., які неправомірно передані у власність відповідно відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , та у подальшому ними відчужені відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому просила визнати притипавними рішення про передачу власність ОСОБА_2 та ОСОБА_6 земельних ділянок та витребувати від ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0751 га, від ОСОБА_5 0,0049га.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.1-4 ст.12 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Матеріалами справи установлено, що рішенням 14 сесії 21 скликання Ужгородської районної ради від 17 вересня 1993 року ОСОБА_1 виділена земельна ділянка площею 0,08 га на території Ужгородської районної ради Закарпатської області, в мікрорайоні «Шахта», цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Розпорядженням Ужгородської районної ради №597 від 28 серпня 1996 року ОСОБА_1 виділено в мікрорайоні «Шахта» земельну ділянку площею 0,08га та дозволено будівництво житлового будинку з необхідними господарськими будівлями та спорудами.

10 сесією 23 скликання Ужгородською районною радою народних депутатів від 24 березня 2000 року ОСОБА_1 повторно прийнято рішення про надання їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га., в мікрорайоні «Шахта» на території Ужгородської районної ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, та на підставі нього 31 березня 2000 року їй видано державний акт на право приватної власності на землю серії II-ЗК №004355.

У зв`язку з чим повторно приймалось рішення від 24 березня 2000 року представники позивача поясними не змогли.

Технічна документація по виготовленню вказаного державного акту позивачем суду не надана і така відсутня.

До позовної заяви позивачем подано копію Акту про відведення земельної ділянки, який складений одноосібно представником МП «Архітектура», за яким ОСОБА_1 в мікрорайоні «Шахта» закріплені межі земельної ділянки шириною біля вулиці 20,0м., загальною площею 0,08 га., однак у ньому відсутня дата його складення, на підставі чого складений такий акт, опис меж, суміжні землекористувачі, та інші дані, за якими можна ідентифікувати місце розташування земельної ділянки, її конфігурацію.

Відповідачу ОСОБА_2 рішенням від 30 вересня 2017 року №529 Оноківської сільської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку площею 0,0751 га. (пасовища) межах с. Оноківці, мікрн. «Шахта», кадастровий номер :11:011:0187 для ведення індивідуального садівництва.

Відповідачу ОСОБА_6 рішенням від 06 квітня 2018 року № 715 Оноківської сільської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку площею 0,0716 га в межах с. Оноківці, кадастровий номер :11:011:0211для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З вищенаведених матеріалів справи вбачається, що: земельна ділянка, яка належить позивачу розташована мікрорайоні «Шахта», на території Ужгородської районної ради, цільове її призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельна ділянка, яка виділена відповідачу ОСОБА_2 розташована в с. Оноківці, мікрн. «Шахта», (пасовища), землі сільськогосподарського призначення, цільове використання - для індивідуального садівництва; земельна ділянка, яка виділена відповідачу ОСОБА_6 , розташована в межах с. Оноківці, цільве призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до ч.ч.2,4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. (ч.2 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.102 ЦПК України для з`ясування обставин, які входять до предмета доказування та мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, призначається експертиза. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно із ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Позивачем, відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України не подано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, яка надана у власність позивачу рішенням Ужгородської районної ради від 24 березня 2000 року є тою самою, яка надана у власність рішенням Оноківської сільської ради 30 вересня 2017 року та від 06 квітня 2018 року відповідно відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , і які на даний час належать відповідачам ОСОБА_4 з кадастровим номером :11:011:0187 та ОСОБА_5 з кадастровим номером :11:011:0211.

Позивачем також не подано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували накладення земельної ділянки позивача та земельних ділянок відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , їх площа, конфігурація.

Неможливим є захист прав без ідентифікації земельної ділянки (близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Тобто земельна ділянка, які накладається має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта.

Звертаючись із заявленим позовом позивач не надав суду виготовлений на його замовлення висновок експерта, який би підтверджував, що земельна длянка позивача є земельною ділянкою, яка надана відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , має місце накладення земельних ділянок, і що частина із земельної ділянки позивача площею 0,0751 га з кадстровим номером :11:011:0187 належить відповідачу ОСОБА_4 , а інша її частина - площею 0,0049га. з кадастровим номером :11:011:0211.належить відповідачу ОСОБА_5 .

Позивачем також під час розгляду справи судом першої інстанції з моменту відкриття провадження у справі з 27.01.2020 року, на стадії підготовчого провадження, завданням якого згідно із п.3 ч.1 ст.189 ЦПК України є, зокрема, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, на стадії розгляду справи по суті не заявлось суду клопотання про призначення у даній справі земельно технічної експертизи.

Згідно із ч.4 ст 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязанних із вчиненням чи невичненям нею процесуальних дій.

З врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено, що рішення Оноківської ради від від 30 вересня 2017 року №529 та 06 квітня 2018 року № 715, якими передано у власність земельні ділянки відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є неправомірними, ними позбавлено позивача права власності на земельну длянку і порушено її законні права та інтреси, та наявні підстави для витребування у відповідача ОСОБА_4 земельної ділянки саме площею 0,0751 га з кадстровим номером :11:011:0187, у відповідача ОСОБА_5 - площею 0,0049га. з кадастровим номером :11:011:0211.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді спра Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

У даній справі матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_4 за договором купівлі продажу від 16 серпня 2018 року від ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку площею 0,0751 га., кадастровий номер :11:011:0187, відповідач ОСОБА_5 за договором купівлі - продажу від 17 серпня 2018 року придбала від ОСОБА_6 спірну земельну ділянку площею 0,0716 га. кадастровий номер :11:011:0211. На земельній ділянці кадастровий номер :11:011:0211 знаходиться житловий будинок садибного типу, об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 240.1 кв.м., 72 % відсотків готовності, який у цілому 22.08.2023 року зареєстрований за ОСОБА_5 .

Позивачем не подано суду жодних належних та допустимих доказів, які б стверджували, що набуваючи у власність спірні земельні ділянки, відповідачі діяли недобросовісно, могли знати або обгрунтовано припускати, що набуті ними у власність земельні ділянки належать позивачці чи накладаються на земельну ділянки позивачки. У даному випадку вимоги позивача про витребування спірних земельних длянок, за умов доведеності порушення прав позивача, а такі ним у даній справі не доведені, є надмірним тягарем та непропорційним втручанням у право власності відповідачів.

З врахуванням вищенаведених обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З врахуванням вищенаведеного оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції даної постанови, резолютивна частина підлягає залишенню без змін.

Заходи забезпечення позову вжиті постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року на підставі ч.9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич Ігор Володимирович, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 червня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Резолютивну частину рішення суду від 07 червня 2022 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: