ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 212/11645/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Козлов Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 грудня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулось до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, 3-я особа: приватний виконавець Макушев Є.П.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 29 січня 2024 року ОСОБА_1 в рамках справи 212/1070/24 звернулась до суду із позовними вимогами до ПрАТ «ЦГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві, позовні вимоги якої судом були задоволені частково. Розуміючи, що заявлені вимоги будуть частково задоволені, ПрАТ «ЦГЗК» звертався до ОСОБА_1 із письмовим проханням надати довідку банківської установи з інформацією про реквізити її поточного рахунку для добровільного перерахування їй суми відшкодування моральної шкоди, щоб уникнути додаткових витрат, пов`язаних із примусовим виконанням рішення суду. Однак, ОСОБА_1 відомості про свої банківські реквізити не надала. Також ПрАТ «ЦГЗК» звертався із клопотаннями про витребування банківських реквізитів ОСОБА_1 до суду для добровільного погашення боргу, однак клопотання судом не були розглянуті. В подальшому 08 жовтня 2024 року в порядку примусового виконання рішення з ПрАТ «ЦГЗК» було стягнуто суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 грн., а також 40 000 грн основної винагороди приватного виконавця. Отже, ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що поведінка ОСОБА_1 була недобросовісною, оскільки вона з одного боку намагалась стягнути суму відшкодування моральної шкоди через суд, а з іншого боку вчиняла бездіяльність з метою ухилення від отримання цієї компенсації, штучно створюючи ситуацію, в якій таке відшкодування за рішенням суду стало б можливим лише за умови додаткових витрат з боку ПрАТ «ЦГЗК» на суму винагороди приватного виконавця за наслідками примусового виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження, чим ПрАТ «ЦГЗК» було спричинено матеріальну шкоду на суму основної винагороди приватного виконавця в розмірі 40 000 грн, яку позивач просить відшкодувати за її рахунок.

На підставі наведенного вище позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 40 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПрАТ «ЦГЗК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам статей 263, 264 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду, що ОСОБА_1 не відмовлялась від отримання відшкодування моральної шкоди від ПрАТ «ЦГЗК», не відповідає дійсності. У розумінні ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, лише у тому випадку, якщо він не вчинив дій, які встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Наявними у справі доказами встановлено, що ОСОБА_1 була обізнана про намір ПрАТ «ЦГЗК» виконати рішення суду після набрання ним законної сили добровільно. Для цього їй було необхідно в будь який зручний для неї спосіб повідомити Позивачеві номер IBAN свого поточного рахунку. Дані дії Відповідачкою не виконані, отже має місце ухилення від здійснення дій по передачі інформації, без яких Позивач не міг виконати свого обов`язку відшкодувати моральну шкоду. Таким чином, має місце пасивна форма відмови відповідачки від отримання відшкодування.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПрАТ «ЦГЗК» - Львова А.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2024 року по справі № 212/1070/24 з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 було стягнуто моральну шкоду в розмірі 300 000 грн без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року вказане рішення суду першої інстанції було змінено шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 до 400 000 грн.

Суд встановив, що 08 жовтня 2024 року було видано стягувачу виконавчий лист по справі № 212/1070/24, який 08 жовтня 2024 року був ОСОБА_1 пред`явлений до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області, Макушеву Євгенію Петровичу, разом із довідкою від 14 травня 2024 року АТ «ПУМБ» із реквізитами поточного рахунку ОСОБА_1 для здійснення переказу сум відшкодування моральної шкоди на її користь.

На підставі наведених обставин приватним виконавцем 08 жовтня 2024 року на виконання виконавчого листа по справі № 212/1070/24 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76243731 про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 400 000 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Крім того суд встановив, що приватним виконавцем, ОСОБА_2 , 08 жовтня 2024 року винесено постанову в рамках ВП № 76243731 про стягнення з відповідача на користь приватного виконавця основної винагороди в розмірі 40 000 грн, а також постанову про стягнення з відповідача на користь приватного виконавця мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 118 грн.

Також 08 жовтня 2024 року, за розпорядженням приватного виконавця, на підставі платіжної інструкції № 2039 від 08 жовтня 2024 року АТ «ПУМБ» було здійснено примусове списання грошових коштів в сумі 440 118 грн з поточного рахунку ПрАТ «ЦГЗК», що підтверджується повідомленням АТ «ПУМБ» про платіжну операцію за платіжною інструкцією стягувача від 08 жовтня 2024 року та постановою про закінчення виконавчого провадження № 76243731 від 09 жовтня 2024 року.

Суд при цьому встановив, що 18 вересня 2024 року представником ПрАТ «ЦГЗК» надсилалось поштове повідомлення ОСОБА_1 та через електронну пошту представника ОСОБА_1 щодо добровільного виконання рішення суду по справі № 212/1070/24 з проханням надати банківські реквізити рахунків відповідачки.

Також 18 вересня 2024 року представником позивача за допомогою застосунку «Вайбер» представнику відповідачки, адвокату Лященко А. М., направлено повідомлення із проханням надати банківські реквізити ОСОБА_1 для добровільного виконання рішення у справі, проти чого адвокат Лященко А. М. заперечила.

На момент подання таких повідомлень від ПрАТ «ЦГЗК» в апеляційній інстанції ще тривав розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 04 березня 2024 року по справі № 212/1070/24.

Також встановлено, що 09 лютого 2024 року та 26 вересня 2024 року в межах справи № 212/1070/24 до суду представник ПрАТ «ЦГЗК» подавав клопотання про витребування у ОСОБА_1 її банківські реквізити рахунків та про відстрочення виконання рішення суду до надання довідки з банківськими реквізитами відповідачки відповідно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходи з того, що суду не доведено, що відповідачем ОСОБА_1 було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. В даному випадку, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки фактично позивач не погоджується з відкриттям виконавчого провадження з примусового стягнення за виконавчим листом, та стягнення з позивача мінімальних витрат приватного виконавця та основної винагороди виконавця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2024 року, яке змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року, стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 400 000 грн, в рахунок моральної шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 , у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до приватного виконавця з виконавчим листом у справі № 212/1070/24, та дані дії ОСОБА_1 не можуть бути визнані неправомірними, й доводи апеляційної скарги позивача вказаного не спростовують.

Посилання ж в апеляційній скарзі на ту обставину, що у данному випадку мало місце прострочення кредитра, є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, згідно частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тлумачення частини першої статті 613 ЦК України свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання.

Оскільки, право стягувача на звернення до приватного виконавця гарантоване Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження», у данному випадку, пред?явивши виконавчий лист по справі № 212/1070/24 до виконання, ОСОБА_1 діяла у межах наданих йому повноважень та положення статті 613 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню вкасаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: