Справа № 346/5060/24
Провадження № 22-ц/4808/454/25
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 січня 2025 року, ухвалене в складі судді Яремин М.П. в м. Коломиї, повний текст якого складено 23 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та земельних ділянок загальною площею 0,63 га, що знаходяться в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області.

Позивач зазначав, що згідно рішення Спаської сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1993 року ОСОБА_4 було передано земельні ділянки, які записано в погосподарські книги та згідно документів інвентаризації, громадянам у приватну власність з подальшим виготовленням відповідної документації.

З метою оформлення спадщини він звернувся до приватного нотаріуса із відповідною заявою, а відповідачі (дружина та дочка спадкодавця) із заявами про відмову від спадщини на його користь.

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно йому відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно спадкодавця.

Згідно інформаційної довідки від 19.03.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів власність за ОСОБА_4 не зареєстрована.

Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, а саме на житловий будинок загальною площею 121,6 кв.м, житловою площею 85,6 кв.м та господарські будівлі і споруди: літню кухню - літери «Б» та «Г»; стодолу - літера «В»; гараж - літера «Д»; стайню літера «Е»; оборіг літера «Є»; огорожу «№ 1»; ворота «№ 2»; колодязь «№ 3», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки загальною площею 0,63 га в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області, відмовлено.

На вказане рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що викладені судом обставини не відповідають фактичним обставинам справи, суд не в повній мірі з`ясував усі обставини справи, не дослідив і не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Стверджує, що до матеріалів справи було долучено всі необхідні копії документів, які, на його думку, достатні для задоволення позову. Проте суд дійшов помилкового висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог.

Посилається на норми законодавства щодо порядку спадкування нерухомого майна, підтвердження приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Третяк Ю.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідачі в судове засідання не прибули, подали заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі, зазначили, що апеляційну скаргу підтримують.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Спір у цій справі стосується визнання за позивачем в порядку спадкування після смерті його батька права власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки загальною площею 0,63 га, що знаходяться в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.02.1991 року (а.с. 9).

ОСОБА_4 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Косові Івано-Франківської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30.01.2023 року (а.с. 10).

Відповідно до копії довідки №119, виданої 13.03.2023 року Спаським старостинським округом Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті проживав у АДРЕСА_1 ; тип двору - робітничий. На момент смерті ОСОБА_4 в господарстві за цією адресою були зареєстровані: ОСОБА_2 дружина; ОСОБА_1 син; ОСОБА_3 дочка; ОСОБА_5 невістка; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 внуки. Заповіт від імені ОСОБА_4 у с. Спас не посвідчувався (а.с. 20).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №370398472 від 19.03.2024 року, у вказаних реєстрах відсутні відомості щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно (а.с. 25).

Відповідно до даних Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого ФОП ОСОБА_8 на 26.10.2023 року та 01.11.2023 року, спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 121,6 кв.м., житловою площею 85,6 кв.м., та господарських будівель і споруд: літньої кухні - літери «Б» та «Г»; стодоли - літера «В»; гаражу - літера «Д»; стайні літера «Е»; оборогу літера «Є»; огорожі «№1»; воріт «№2»; колодязя «№3». Рік побудови будинку - 1991 (а.с. 46-51, 62-67).

Згідно копії рішення Спаської сільської ради народних депутатів від 24.12.1993 року вирішено передати земельні ділянки, які занесені в погосподарські книги, та згідно документації інвентаризації громадянам у приватну власність з подальшим виготовленням відповідної документації (а.с. 21).

На підставі матеріалів спадкової справи встановлено, що 31.05.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. із заявами про відмову від спадщини після смерті відповідно чоловіка та батька ОСОБА_4 в користь сина померлого - ОСОБА_1 . А в листопаді 2023 року (число в даті документу не читабельне) останній - ОСОБА_1 із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,63 га, що знаходиться в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області (а.с. 108, 110, 126).

Даними Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №72664602, виданого вказаним нотаріусом 31.05.2023 року, підтверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи №87/2023 за номером у спадковому реєстрі 70725284, спадкодавець ОСОБА_4 (а.с. 119).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного приватного нотаріуса від 20.11.2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказані вище житловий будинок та земельні ділянки у зв`язку з неподанням нотаріусу документів, які підтверджують право власності ОСОБА_4 на вищевказане нерухоме майно. При цьому в змісті постанови вказано, що ОСОБА_1 подав нотаріусу наступні документи: заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , копію свідоцтва про смерть останнього та довідку Спаського старостинського округу Нижньовербізької сільської ради від 13.03.2023 року №119 (а.с. 11, 132).

Відповідачі подали заяви, у яких зазначили, що визнають позовні вимоги (а.с. 142, 143).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, зокрема, не надано жодного доказу, яким би підтверджувалася та обставина, що померлому ОСОБА_4 належав на праві власності житловий будинок в АДРЕСА_1 , та земельні ділянки загальною площею 0,63 га в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється в разі смерті власника.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року №91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року), не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Такі висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі №201/12325/20.

Однак, звертаючись із позовом у цій справі, ОСОБА_1 не надав жодних доказів належності спадкодавцю домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок загальною площею 0,63 га, що знаходяться в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області.

Матеріали справи не містять технічного паспорту на вказаний будинок і технічної інвентаризації на час побудови, витягів із записів погосподарських книг, де батько позивача значився би головою вказаного робітничого двору. Тобто відсутні докази, з яких би вбачалося, чи належав та на якій правовій підставі спірний об`єкт нерухомості спадкодавцю. Також не представлено доказів щодо частки матері у спільному сумісному майні.

Довідка №119, видана 13.03.2023 року Спаським старостинським округом Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області (а.с. 20) не підтверджує того, що вказаний житловий будинок належав спадкодавцю, а лише доводить ту обставину, що останній до дня смерті проживав за вказаною адресою. Тип двору робітничий.

І суд першої інстанції правильно вважав, що проживання спадкодавця у будинку не може бути доказом того, що вказаний будинок та земельні ділянки належали йому на праві власності.

Крім того, щодо земельних ділянок позивач не надав даних про їх місцезнаходження (зазначено тільки, що вони знаходяться у с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області) та інші ідентифікуючі ознаки, які могли б бути зазначені у погосподарських книгах. Хоча у рішенні, долученому до позовної заяви (а.с. 21), міститься посилання на погосподарські книги.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що до матеріалів справи долучено всі необхідні копії документів, які, на думку скаржника, достатні для задоволення позову, колегія суддів відхиляє, оскільки вони повністю спростовані вищезазначеним обґрунтуванням.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться виключно до незгоди з рішенням суду, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Щодо подання представником апелянта в судовому засіданні нових доказів, то такі не можуть братися до уваги, оскільки видані і подані представником після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції. А відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі №646/857/18 (провадження №61-5330св24) зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Однак, доказів неможливості подання зазначеного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, представником апелянта не наведено.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування по доводах апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.