Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4304/24 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 72 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/4304/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі органу опіки і піклуваня виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2024 року, яке постановлене під головуванням судді Большакової Т.Б. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що з 14 лютого 2009 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 . Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2019 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний. Із 2019 року відповідач ухиляється від обов`язків по вихованню доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, а саме: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, належного лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, свідомо усунувся від спілкування з дитиною. Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 телефонував доньці та говорив, що вона не його дитина і потрібно зробити ДНК тест. Декілька разів писав дитині пости в соціальних мережах, які носили образливий характер. Після таких спілкувань донька перебувала в стані сильного хвилювання та плакала. Вона ( ОСОБА_1 ) разом зі своїм теперішнім чоловіком виховує ОСОБА_5 , забезпечує її всім необхідним для нормального розвитку і навчання, облаштували для доньки ОСОБА_5 окрему кімнату. Діти забезпеченні всім необхідним для повноцінного росту та розвитку. В сім`ї доброзичливі стосунки.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено та попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що висновки суду є безпідставними та суперечать фактичним обставинам справи. ОСОБА_2 в судовому засіданні сам визнав, що не спілкується та не допомагає дочці, не виконує своїх батьківських обов`язків щодо їх спільної дитини. Поза увагою суду залишився факт, що неповнолітня дочка ОСОБА_4 , яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що намагалася підтримувати стосунки з батьком, але у неї нічого не вийшло. Батько не бажав зустрічатися з нею та спілкуватися. Декілька разів, перебуваючи в стані сп`яніння, батько дзвонив та писав в різних месенджерах в образливому характері. Після чого вона переживала і плакала. Сама дочка наполягає на позбавленні батька батьківських прав щодо неї. Отже, доведено, що ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, протягом тривалого часу не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, свідомо усунувся від спілкування з дитиною. Даний факт підтверджений матеріалами справи, а саме: висновком органу опіки та піклування та довідкою з ліцею «Територія 12». Висновки суду першої інстанції про зміну поведінки відповідача, який від виконання батьківських обов`язків не відмовляється та робить спроби налагодити зв`язки з донькою не відповідають фактичним обставинам справи. Суд також не взяв до уваги ту обставину, що з моменту подання позову до суду та до часу ухвалення судом першої інстанції рішення відповідачем жодних дій, які б свідчили про виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо дочки, вчинено не було. Жодних дій, які б свідчили про намагання налагодити зв`язок з дочкою, відповідач не вчиняв. За весь цей час відповідач написав дочці одне повідомлення у вайбері, яке не можна вважатися достатнім спілкуванням між батьком і дитиною, яке б свідчило про виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо дочки.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За положенням частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 та її адвокат Замега О.В. наполягали на проведенні судового засідання, апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, позбавивши ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 .

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, враховуючи, шо вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (а.с.244-245). Адвокат відповідача Полтавська Н.В. спрямувала клопотання про відкладення судового засідання, пославшись на перебування відповідача у службовому відрядженні на навчанні в ІНФОРМАЦІЯ_3 (ВЧ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та бажання батька дитини бути присутнім у судовому засіданні, а сама представник відповідача надала перевагу участі у розгляді Київським апеляційним судом іншої справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, яке призначено на 17 квітня 2025 року о 9:45. Приймаючи до уваги повторність заявлення стороною відповідача клопотання про відкладення розгляду чуттєвої категорії справи (а.с.231), надання представником відповідача переваги іншій справі, розгляд яких у часі не збігається, ігнорування можливості участі в судовому засіданні у режимі відеоконференції, наявність у матеріалах справи письмових пояснень відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що поважних причин для чергового відкладення судового засідання судом апеляційної інстанції, де участь учасників не є обов`язковою, немає. За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Так, у своїх письмових поясненнях відповідач ОСОБА_2 наголосив на тому, що по-перше, уникає спілкуванню із позивачем ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що між ним та колишньою дружиною склалися неприязні відносини та мати дитини впливає на доньку, що призводить до негативного ставлення дочки ОСОБА_5 до нього. Він намагається домовлятися про зустрічі із дочкою на нейтральній території, які можуть відбуватися за бажанням дитини та за згодою її матері, що досягти не завжди вдається. Тобто, його бажання зустрітися з їх донькою та реалізувати зустріч залежить не від нього, а від матері дитини, тобто позивача, яка спотворює його ставлення до дитини перед донькою та людьми, що й призводить до мінімального спілкування його із дитиною навіть в телефонному режимі. Він на новорічні свята 21 грудня 2024 року переказав для доньки на власні потреби грошові кошти в розмірі 2 000 грн на картку позивача, але через годину сума була повернута. Тобто, він намагається піклуватися про дитину та хоче для неї зробити щось приємне, але мати доньки демонструє неповагу до його турботи та провокує чергове непорозуміння між ним та донькою. По-друге, суд правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування, бо він недостатньо обґрунтований та суперечить інтересам самої дитини. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що у його діях відсутнє свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, а наявність конфлікту між батьками дитини створює непорозуміння у питаннях її виховання. По-третє, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Розірвання сімейних зв`язків між ним та донькою означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин, яких немає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони з 14 лютого 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 , батьками якої є сторони (а.с.10).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2019 року, яке 30 жовтня 2019 року набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірваний (а.с.13-14).

Позивач 05 жовтня 2021 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с.15).

ОСОБА_1 та донька ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 09 листопада 2021 року №11504 та витягом із Реєстру територіальної громади від 25 серпня 2023 року №2023/006708552 (а.с.9,12). Отже, після розірвання шлюбу донька ОСОБА_5 залишилася проживати із матір`ю, тобто позивачем.

Відповідно до довідки від 30 квітня 2024 року №89/01-22, виданої Ліцеєм «Територія 12» м.Бердичева Житомирської області, ОСОБА_4 є ученицею 8-А класу ліцею, зі слів класного керівника, мати ОСОБА_1 виховує доньку самостійно, батько ОСОБА_2 не бере участі у вихованні доньки (не цікавиться її навчанням, не приходить на батьківські збори) (а.с.19).

За заявою від 30 вересня 2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Богатирчуком А.М., ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 100 000 грн у рахунок виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дочкою повноліття. Претензій до ОСОБА_2 щодо сплати ним аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття ОСОБА_6 не має (а.с.57).

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконкому Бердичівської міської ради Житомирської області від 15 липня 2024 року №232, батько тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, зокрема, протягом п`яти років не навідує її, не цікавиться її життям, здоров`ям, захопленнями та не намагається змінити своєї поведінки. Дитина не заперечує щодо позбавлення батька батьківських прав. Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.124-125).

ОСОБА_2 із 13 квітня 2023 року призваний під час мобілізації із ІНФОРМАЦІЯ_5 . Наразі проходить військову службу, що підтверджується витягом із наказу начальника об`єднаного вузла зв`язку Національної гвардії України від 13 квітня 2023 року №78 (а.с.61). За місцем проходження служби характеризується позитивно (а.с.59).

Згідно з частиною третьою ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За положеннями пунктів 1 та 2 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою ст.164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків із виховання та утримання дочки ОСОБА_5 , оскільки не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не дбає про неї, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначила пункт 2 частини першої ст.164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої чутливої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року в справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року в справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року в справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року в справі №545/560/21, від 06 березня 2024 року в справі №150/137/23, від 20 березня 2024 року в справі №405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року в справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року в справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року в справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року в справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року в справі №213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі №753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Тлумачення частини шостої ст.19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 06 березня 2024 року в справі №317/2256/22).

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 судам роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Із урахуванням викладеного вище, апеляційний суд безсумнівно переконаний у законності та обґрунтованості висновку суду першої інстанції про передчасність застосування до батька дитини такого виняткового (крайнього) заходу, як позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, а також ураховано, що ОСОБА_2 мобілізований до лав ЗСУ, де проходить військову службу та намагається спілкуватися з донькою доступним наразі засобом телефонного зв`язку і не втратив інтересу до своєї дитини, поздоровляючи її із днем народження та іноді перераховуючи кошти до новорічних свят тощо, під час розірвання шлюбу із матерію дитини перерахував останній кошти у сумі 100 000 грн на виконання обов`язків по утриманню доньки. Матеріалами справи та дослідженими доказами не підтверджується, що відповідач свідомо, «злісно» нехтує своїми обов`язками щодо доньки, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав, оскільки сам по собі факт недостатнього спілкування відповідача з донькою ОСОБА_5 та її матеріального забезпечення, приймання участь у її вихованні, не може бути беззаперечною підставою для позбавлення кровного батька батьківських прав, оскільки не відповідає найкращим інтересам дитини, а образа на батька спонукала дитину до бажання у відповідь позбавити його батьківських прав, хоча інтереси самої дитини цього не вимагають та їм суперечать. Висновок органу опіки та піклування грунтуються на бажанні матері дитини та емоціях доньки, а не на об`єктивних обставинах справи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано із ним не погодився.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав та застосування до батька дитини такого крайнього заходу впливу призведе до позитивних змін в житті дочки ОСОБА_5 .

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії»).

Підсумовуючи викладене вище, з урахуванням обставин, норм матеріального права та практики їх застосування немає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки виняткових обставин для застосування наразі такого заходу впливу у спірному випадку немає. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: