Справа № 538/766/25
Провадження № 6/538/12/25
У Х В А Л А
29 квітня 2025 року м.Лохвиця
Лохвицький районний суд Полтавської області у складі головуючої судді Кунець М.Г., при секретарі судових засідань Дугніст А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за поданням начальника Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ващенко Сергія про оголошення розшуку боржника,
Начальник Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ващенко Сергій звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області про оголошення в розшук боржника ОСОБА_1 .
Подання мотивоване тим, що на виконанні Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 57132548 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1616/1122 від 07.08.2012, виданого Ленінським районним судом м.Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 18.06.2012 щомісячно та до повноліття дитини.
За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Вирішальне Лохвицького району Полтавської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
05 вересня 2018 року відповідний виконавчий лист прийнятий до виконання про що було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам виконавчого провадження до відома та виконання.
У зв`язку з наявною заборгованістю 24 вересня 2018 року на майно боржника було накладено арешт.
У ході проведення виконавчих дій державному виконавцю не вдалось розшукати боржника за адресою, зазначеною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 . На неодноразові виклики державного виконавця, що були направлені на адресу боржника ОСОБА_1 , зокрема 23.09.2020, 01.06.2024, 24.09.2024 останній не з`являвся.
До того ж, державним виконавцем винесено постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників, про арешт коштів боржника.
Ухвалою суду від 17.04.2025 призначено до розгляду вказане подання.
В судове засідання, державний виконавець не з`явився, у поданні просить розгляд справи провести за його відсутності.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали подання суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.
Згідно частини першої статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.
Згідно зі ст. 18 Закону України Про виконавче провадження виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій, пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Відтак, розшук боржника, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.
Державний виконавець зобов`язаний перевірити всі наявні в нього відомості щодо місцезнаходження боржника.
Суд може прийняти рішення про розшук боржника тільки у разі, якщо особі, що здійснює виконавче провадження не відоме місце проживання, перебування, місцезнаходження боржника, зокрема, вжитими державним виконавцем заходами не виявлено таку особу за місцем її реєстрації, проживання, роботи, навчання, тощо.
Державним виконавцем не надано суду достатніх і достовірних доказів, які підтверджували відсутність відомостей про місце проживання, перебування боржника.
Проте, державним виконавцем не здійснювались виконавчі дії з приводу встановленого зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 та жодного процесуального документа виконавцем не було направлено за його адресою.
У рішенні від 26 липня 2012 року у справі «Савіцький проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.
Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України»).
Так, частина перша статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Аналіз наведеної норми прямої дії свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення.
Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.
Крім того, державним виконавцем не надано жодних підтверджень, що останнім були виконані всі належні та необхідні дії, спрямовані на виконання вказаного виконавчого листа, в тому числі з відповідною періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2019 року (справа № 21/303-08) зауважив, що висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку боржника, майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.
Сам факт здійснення окремих дії щодо виявлення майна та коштів боржника, без встановлення та дослідження обставин, що державним виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ, не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення.
Суд зазначає, що застосування таких обмежень, про які просить заявник, може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення.
В узагальнені Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" від 25.09.2015 висловлено наступну позицію: суди обґрунтовано відмовляли в задоволенні подання про оголошення розшуку боржника, якщо: державний виконавець не надавав суду достатніх і достовірних доказів про відсутність відомостей щодо місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи; через відсутність даних про ухилення боржника від сплати боргу; відсутність відомостей про привід боржника; відсутність доказів, які підтверджували б вичерпність заходів, вжитих державним виконавцем щодо встановлення місця знаходження боржника; відсутність відомостей щодо відкриття виконавчого провадження; відсутність відомостей про те, що боржнику відомо про відкриття виконавчого провадження та що він викликався до відділу державної виконавчої служби.
В той же час, на підтвердження факту не проживання боржника за місцем своєї реєстрації суду не було надано жодного доказу.
До того ж, в матеріалах справи відсутні будь які докази направлення державним виконавцем повідомлень боржнику про виклик його до відділу державної виконавчої служби (відсутні докази вручення повістки або направлення виклику) щодо вирішення питання про сплату аліментів та заборгованості по виконавчому документу, на які покликається в своєму поданні останній.
Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про ухилення боржника від сплати боргу, про привід боржника, державним виконавцем не надано доказів здійснення запитів до органів: державної реєстраційної служби України, банків, державної казначейської служби України, державного агентства земельних ресурсів, нотаріату, тощо.
Також, у матеріалах подання відсутні будь-які докази щодо перевірки виконавцем відомостей стосовно перебування боржника в закладах охорони здоров`я, кримінально-виконавчих установах, що має значення для вирішення питання про оголошення у розшук боржника.
З викладеного вбачається, що державний виконавець, звертаючись до суду з поданням про оголошення розшуку боржника, не вжив всіх передбачених заходів, спрямованих на встановлення фактичного місця знаходження боржника, внаслідок чого суд вважає, що звернення виконавця до суду із заявою про оголошення боржника у розшук є необґрунтованим та таким що задоволенню не підлягає.
Між тим, слід зазначити, що відмовляючи у задоволенні подання, суд виходить також з того, що розшук боржника є суттєвим втручанням у приватне життя особи у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, і тому має бути легітимним, виправданим та пропорційним цілям, які мали бути досягнуті. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висловлену у п. 33 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман проти України», за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.
На підставі викладеного, керуючись статтями 247, 260, 354, 438 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
В задоволенні подання начальника Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ващенко Сергія про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКП: НОМЕР_1 - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Мирослава КУНЕЦЬ