_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/4340/25
Провадження № 2/947/1648/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Солтановської Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво право на спадщину за законом на частки 2/5 часток у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., реєстровий номер 610; визнати недійсним свідоцтво право на спадщину за заповітом на 3/4 частки 2/5 часток у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., реєстровий номер 611.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.01.1963, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Костянтинівським міським РАЦС Донецької області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 7788.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 2/5 (двох п`ятих) часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з: житлового будинку, на плані у технічному паспорті зображеного під літерою «А», житловою площею 78,4 кв.м, загальною площею 124,4 кв.м., «Е» сарай, «Ж» сарай, «П» сарай, «з» вбиральня, «р» вбиральня, «И» погріб, «О» гараж, № 1-7 - огорожа, І, II мостіння.

Зазначає, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 16.10.2013 державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., яким на випадок своєї смерті заповідала своєму сину, ОСОБА_2 , все її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б не складалось.

27.07.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на часток зазначених вище 2/5 часток будинку АДРЕСА_1 . Того ж дня, позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 вказаної частки будинку на підставі ст. 1241 ЦК України.

Не погодившись із розміром отриманої у спадок частки, ОСОБА_1 звернувся до суду. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.09.2024 року за ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування на 1/2 частини спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що наразі у позивача наявні два чинних правовстановлюючих документа на одне й те саме майно, але в різних частках, що позбавляє його можливості зареєструвати набуте право власності на частку спадкового майна на підставі рішення суду. Стверджує, що наявність у ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки будинку не відповідає наявним на теперішній час часткам, які належать спадкоємцям, що становить перешкоди у здійсненні реєстрації права власності ОСОБА_1 на частку спадкового майна.

Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 30.01.2025 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 27.02.2025 року о 11 год. 00 хв.

25 лютого 2025 року до канцелярії суду від позивача ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення по справі.

Для отримання позивачем юридичної допомоги, підготовче судове засідання, призначене на 27.02.2025 року, було відкладено до 26 березня 2025 року до 12.00 год.

Протокольною ухвалою суду від 26 березня 2025 року підготовче судове засідання було закрито та справа призначено до розгляду по суті у судове засідання на 24.04.2025 року на 11.30 год.

23 квітня 2025 року до канцелярії суду від позивача ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення по справі.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні, призначеному на 24.04.2025 року, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 27.01.1963 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Костянтинівським міським РАЦС Донецької області.

16.10.2013 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., яким на випадок своєї смерті заповідала своєму сину, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б не складалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 7788.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 2/5 (двох п`ятих) часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з: житлового будинку, на плані у технічному паспорті зображеного під літерою «А», житловою площею 78,4 кв.м, загальною площею 124,4 кв.м., «Е» сарай, «Ж» сарай, «П» сарай, «з» вбиральня, «р» вбиральня, «И» погріб, «О» гараж, № 1-7 - огорожа, І, II мостіння.

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. 27.07.2023 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на частки житлового будинку, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. 27.07.2023 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/4 частки житлового будинку, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.09.2024 року визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності у порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок; у редакції, чинній на момент відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину), при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Відповідно до статі 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У Постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Суд звертає увагу, що заповіт, складений 16.10.2013 року ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., яким вона заповідала своєму сину, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все майно, де б воно не знаходилось, та з чого б не складалось, недійсним не визнавався.

Таким чином, спадкоємцем щодо майна померлої ОСОБА_3 , за заповітом, є її син відповідач по справі ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦПК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Оскільки позивач по справі ОСОБА_1 , на момент смерті спадкодавиці ОСОБА_3 був непрацездатним вдівцем, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., 27.07.2023 року, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/4 частки житлового будинку, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На час ухвалення заочного рішення від 19.09.2024 року по справі №947/7255/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яким визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності у порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уже були видані, на суд уваги не звернув.

Також суд звертає увагу, що спадкове майно - житловий будинок, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.1988 року та є її особистим майном, у звёязку з чим положення статей 60, 61 Сымейного Кодексу Украъни нотарыусом не застосовувались.

Разом з тим, ОСОБА_1 з позовом про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ до суду не звертався.

Крім того, в рішенні суду 19.09.2024 року по справі №947/7255/24 не зазначено, на яке саме майно визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому є підстави вважати, що це інше майно, питання щодо поділу якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. не вирішувалося.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 розділу І книги ІІІ ЦК України, в тому числі шляхом витребування спадкового майна у порядку статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі№ 463/6829/21-ц.

Оспорювати свідоцтво про право на спадщину може лише особа, яка має право на спадщину (стаття 1301 ЦК України), а витребувати спадкове майно вправі спадкоємець (тобто особа, статус спадкоємця якого підтверджений), що прийняв спадщину (статті 1296, 1298 ЦК України). Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.05.2024 року по цивільній справі №206/851/23.

Таким чином, позивач обрав неналежним спосіб захисту порушеного права. У випадку, якщо позивач вважає, що є спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому слід звертатися з позовом про витребування спадкового майна, а не з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, п.77 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (Постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №523/8951/20 (провадження № 61-10813св21).

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з пунктами 2, 8 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення по цивільній справі», рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц.

Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням відмовлено в позові, тому понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1226, 1233, 1235, 1241, 1257, 1301 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 16, 19, 43, 76-81, 258-261, 263-265, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко