Справа №534/309/24
Провадження №2/534/92/24
КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області у складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Дегтяр Є.І.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Коваленко Марії Вікторівни про визнання недійсним заповіту та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому прохає визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 20.10.2022, який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Коваленко М.В. та застосувати до нього наслідки недійсності нікчемного правочину.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в наслідок військових дій загинув її син ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, для відкриття спадкової справи вона зв звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Коваленко М.В. де дізналась, що ОСОБА_3 , 20 жовтня 2022 року був складений заповіт на ім?я ОСОБА_2 який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Коваленко М.В. Вказаним заповітом ОСОБА_3 все своє майно, де воно не було, та з чого воно не складалося, а також все що він матиме право на день смерті заповідав ОСОБА_2 . Зазначає, що її син ОСОБА_3 починаючи з 28.02.2022 року був мобілізований до Збройних Сил України та приймав участь у бойових діях пов?язаних з в відсіччю збройної агресії російської федерації внаслідок чого останній перебував в постійному стресовому стані. ОСОБА_3 переживав емоційно тяжкий час та не усвідомлював наслідок своїх дій заповідаючи все своє майно дружині ОСОБА_2 . Окрім того йому достеменно було відомо, що з 25.02.2019 року його матір має першу групу інвалідності внаслідок загального захворювання та іншого житла окрім квартири за адресою АДРЕСА_1 не має. Вказана квартира перебувала у власності ОСОБА_3 , останній дуже любив свою матір та не міг залишити її без житла. Отже внаслідок постійного психологічного напруження пов?язаного з участю в бойових діях при складанні заповіту від 20 жовтня 2022 року волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його волі.

25.03.2024 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, просить в позові відмовити , посилаючись на те, що заповіт був здійснений за власним бажанням чоловіка і заповіт відповідає вимогам чинного законодавства щодо його форми та змісту.

В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, у справі наявна заява про розгляд справи у її відсутність, просить у позові відмовити.

Процедурні питання, пов`язані із рухом справи в суді та інші процесуальні дії.

Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 11.03.2024 (а.с. 20) з призначенням справи до підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 30.12.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

Встановлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.08.2023 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 8).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками зазначені ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (а.с. 9).

Відповідно до заповіту від 12.10.2022 ОСОБА_3 заповів все своє майно де б воно не було і з чого не складалось ОСОБА_2 ( а.с.6).

Відповідно до матеріалів спадкової справи №61/2023 після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Коваленко М.В. звернулась ОСОБА_3 , яка є дружиною померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 07.06.2022 серії НОМЕР_2 (а.с.96).

Оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу.

Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, складеного ОСОБА_3 12.10.2022, в якому останній на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, на що він матиме право на день смерті заповів ОСОБА_2 , вказаний заповіт складено і підписано у двох примірниках, один з яких залишився на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а другий видається заповідачу. Заповіт записаний нотаріусом з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів ( а.с.6).

Зміст статей 207,1233-1236,1241,1248,1253,1254 та 1307 ЦК України нотаріусом роз`яснено. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 в справі №902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

В позовній заяві позивач посилалась на те, що її син ОСОБА_3 починаючи з 28.02.2022 року був мобілізований до Збройних Сил України та приймав участь у бойових діях пов?язаних з в відсіччю збройної агресії російської федерації внаслідок чого останній перебував в постійному стресовому стані. ОСОБА_3 переживав емоційно тяжкий час та не усвідомлював наслідок своїх дій заповідаючи все своє майно дружині ОСОБА_2 .

Згідно довідки від 19.10.2023 ОСОБА_3 11.08.2023 отримав поєднану травму, яка не сумісна з життям ( а.с.10).

Згідно характеристики ПрАТ «Полтавський ГЗК» ОСОБА_3 працював на вказаному підприємстві, за час роботи зарекомендував себе як відповідальний та дисциплінований працівник, за характером спокійни та врівноважений (а.с.41).

Згідно картки обстеження та медичного огляду від 10.03.2022 ОСОБА_3 був обстежений спеціалістами та був придатний до військової служби ( а.с.43).

Як вбачається із службової характеристики молодший сержант ОСОБА_3 характеризувався позитивно, в цілому протягом усього часу своєї служби зарекомендував себе як відповідальний, стресостійкий, свідомий та цілеспрямований військовослужбовець (а.с.44-45).

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З метою встановлення або спростування обставин на які посилалась позивач, посмертна судово-психіатрична експертиза не проводилась і клопотань про її проведення суду заявлено не було.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Інших належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 12.10.2022 заповідач важко хворів, заповіт не підписував, української мови не розумів позивачем та представником надано суду не було.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що оспорюваний заповіт був підписаний заповідачем, який на момент його підписання не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Відтак, суд не приймає до уваги відповідні твердження позивача.

Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України).

Як встановлено судом, оспорюваний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Коваленко М.В. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно підписаний ним.

Приватним нотаріусом встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, встановлено його дійсну волю на розпорядження майном на випадок його смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.

Посилання позивача на те, що заповідач перебував у емоційно тяжкому стані та не міг підписати оспорюваний заповіт жодним чином матеріалами справи не підтверджуються.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Крім того, інші доводи позивача та представника позивача щодо оскарження правочину не спростовують висновків суду щодо правомірності заповіту та не потребують детального обґрунтування.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

Воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлого ОСОБА_3 та не викликає сумнівів у її правомірності.

Зокрема, за змістом ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В силу процесуального закону, доведення обставин, визначених ч.2 ст. 1257 ЦК України, покладається виключно на позивача.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, в силу ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, суд не вбачає доведеними обставини, які позивач поклала в основу свого позову. Фактично позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, фактично позов є наслідком незгоди позивача з волею заповідача, що не належить до підстав для визнання заповіту недійсним, визначених ст. 1257 ЦК України.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що обґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюваного заповіту та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача ОСОБА_3 та недостатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 79-82, 89, 141, 258, 259, 263-265,273,350, 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Коваленко Марії Вікторівни про визнання недійсним заповіту та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Т.О.Куц