ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 381/2977/22

провадження № 61-10774св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу (з урахуванням доповнень) ОСОБА_2 , які подані адвокатом - Логіновим Костянтином Еварестовичем, на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А. від 04 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 1991 року по 25 травня 2022 року. У період перебування у шлюбі подружжям було придбано 11/12 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0303 га, кадастровий № :09:014:0171 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що розташована за вищевказаною адресою.

Також, за час перебування у шлюбі сторонами за договором купівлі-продажу була придбана земельна ділянка, площею 0,0128 га, кадастровий № :09:014:0173 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Придбане у період перебування у шлюбі сторонами спільне сумісне майна (частка житлового будинку, земельні ділянки) подружжя, були оформлені на відповідача ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна.

Позивачка зазначає, що оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно (майно) належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності.

Ураховуючи наведене, позивачка просила здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на частину 11/12 часток житлового будинку; частини земельних ділянок, площею 0,0303 га та 0,0128 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами, ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: земельну ділянку кадастровий № :09:014:0174 вартістю 24 198 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0172 вартістю 21 867 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0170 вартістю 38 406 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0157 вартістю 86 025 грн; телевізор SAMSUNG UE55М5500 вартістю 18 000,00 грн; пральну машину Freggia WISL1050 вартістю 11 000,00 грн; холодильник SAMSUNG RS50N3913ВС вартістю 42 000,00; шкіряний диван Орландо вартістю 42 000,00 грн; обідній комплект меблів з столом розсувним Валонь вартістю 22 000,00 грн та 6 стільців Аверм до нього вартістю 18 000,00 грн; смартфон Honor Note 10 8/128Gb вартістю 7 000,00 грн; відеодомофон Slinex SL-10ІРТ в комплекті вартістю 11 000,00 грн; маршрутизатор Mikrotik CRS109-8G вартістю 6 000,00 грн; зі спільного майна виділити:

ОСОБА_2 : земельну ділянку кадастровий № :09:014:0174 вартістю 24 198,00 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0172 вартістю 21 867,00 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0170 вартістю 38 406,00 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0157 вартістю 86 025,00 грн.

ОСОБА_1 : телевізор SAMSUNG UE55М5500 вартістю 18 000,00 грн; пральну машину Freggia WISL1050 вартістю 11 000,00 грн; холодильник SAMSUNG RS50N3913ВС вартістю 42 000,00; шкіряний диван Орландо вартістю 42 000,00 грн; обідній комплект меблів з столом розсувним Валонь вартістю 22 000,00 грн та 6 стільців Аверм до нього вартістю 18 000,00 грн; смартфон Honor Note 10 8/128Gb вартістю 7 000,00 грн; відеодомофон Slinex SL-10ІРТ в комплекті вартістю 11 000,00 грн; маршрутизатор Mikrotik CRS109-8G вартістю 6 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено. Виділено ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя наступне майно:

Земельну ділянку кадастровий № :09:014:0174 вартістю 24 198 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0172 вартістю 21 867,00 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0170 вартістю 38 406,00 грн; земельну ділянку кадастровий № :09:014:0157 вартістю 86 025,00 грн.

Виділено ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя наступне майно: телевізор SAMSUNG UE55М5500 вартістю 18 000,00 грн; пральну машину Freggia WISL1050 вартістю 11 000,00 грн; холодильник SAMSUNG RS50N3913ВС вартістю 42 000,00; шкіряний диван Орландо вартістю 42 000,00 грн; обідній комплект меблів з столом розсувним Валонь вартістю 22 000,00 грн та 6 стільців Аверм до нього вартістю 18 000,00 грн; смартфон Honor Note 10 8/128Gb вартістю 7 000,00 грн; відеодомофон Slinex SL-10ІРТ в комплекті вартістю 11 000,00 грн; маршрутизатор Mikrotik CRS109-8G вартістю 6 000,00 грн.

Провадження в частині позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю - закрито.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що з 2017 року сторони перебували у шлюбі формально, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету, а тому 11/12 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та належні до цього домоволодіння земельні ділянки кадастровий № :09:014:0171 площею 0,0303 га та кадастровий № :09:014:0173 площею 0,0128 га, не належать до спільного сумісного майна подружжя та поділу в порядку спільного майна подружжя не підлягають.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що набуті ОСОБА_1 під час шлюбу в порядку приватизації земельні ділянки з кадастровими номерами :09:014:0157 площею 0,0775 га, та :09:014:0172 площею 0,0197 га є особистою приватною власністю ОСОБА_1 проте вони підлягають поділу між подружжям, оскільки призначались для обслуговування придбаної у період шлюбу в грудні 2013 року за спільні кошти частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Виділяючи ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя спірні земельні ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що останній є володільцем об`єктом незавершеного будівництва, який розташований на вказаних земельних ділянках.

При цьому, суд вважав, що виділення ОСОБА_2 також й інших земельних ділянок з кадастровими № № :09:014:0170 площею 0,0346 га та :09:014:0174 площею 0,0218 га, а ОСОБА_1 рухомого майна (речі домашнього вжитку), які перебувають в її користуванні відповідає положенням СК України та реальним інтересам сторін.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Губара А. Л., задоволено. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2024 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельних ділянок кадастровий № :09:014:0171 площею 0,0303 га та кадастровий № :09:014:0173 площею 0,0128 га.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заперечуючи режим спільної сумісної власності подружжя на вищевказане майно, ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з 2017 року сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства, а спірне майно придбане ним після припинення фактичних шлюбних з відносин і за його особисті кошти.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельних ділянок кадастровий № :09:014:0171 площею 0,0303 га та кадастровий № :09:014:0173 площею 0,0128 га підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 право власності на частину вказаних земельних ділянок.

Ураховуючи, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на об`єкт незавершеного будівництва (або його частини), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та він не звертався до суду з позовними вимогами про визнання такого об`єкта його особистою власністю, то апеляційний суд вважав, що в такому випадку відсутні підстави для виділення йому земельних ділянок за кадастровими № № :09:014:0157 площею 0,0775 га, та :09:014:0172 площею 0,0197 га, які набуті ОСОБА_1 в період шлюбу шляхом приватизації.

Що стосується виділення ОСОБА_2 земельних ділянок з кадастровими № № :09:014:0170 площею 0,0346 га та :09:014:0174 площею 0,0218 га, а ОСОБА_1 рухомого майна (речі домашнього вжитку), то суд апеляційної інстанції вважав, що такі вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження перебування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, а виділення спірних земельних ділянок, на які розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, лише ОСОБА_2 , не буде відповідати положенням СК України та інтересам сторін.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу (з урахуванням доповнень) на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року, в якій просив оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15 та у постанові Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки кадастровий № :09:014:0171 та кадастровий № :09:014:0173 було припинено, натомість існувало зареєстроване право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий № :09:014:0230, яка була сформована в результаті об`єднання зазначених земельних ділянок з ділянкою кадастровий № :09:014:0168, а відтак відмова судом першої інстанції у виділенні позивачці ОСОБА_1 частини земельних ділянок кадастровий № :09:014:0171 та кадастровий № :09:014:0173 без виділення їх частин в натурі відповідає нормам матеріального права.

Судом апеляційної інстанції невірно оцінену встановлену ним обставину стосовно того, що земельна ділянка кадастровий № :09:014:0172 площею 0,0197 га виникла не внаслідок приватизації, а внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий номер :09:014:0153 площею 0,05 га на дві земельні ділянки: кадастровий № :09:014:0171 площею 0,0303 га під забудовою та № :09:014:0172 площею 0,0197 га, вільної від забудови.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки тому, що рішенням Фастівської міської ради Київської області № 5/1-ХLVIII-VI від 25 грудня 2013 року надано громадянам, зазначеним у додатку, дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, ведення садівництва та проекту щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею земельних ділянок згідно додатку в межах земель Фастівської міської ради, що свідчить про те, що відведення земельної ділянки кадастровий № :09:014:0157 площею 0,0775 під домоволодінням мало відбуватись шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності на підставі пункту б) частини першої статті 81 ЗК України, а не шляхом приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, як це передбачено пунктом в) частини першої статті 81 ЗК України.

Щодо відмови у виділенні ОСОБА_2 земельних ділянок х кадастровими № № :09:014:0170 площею 0,0346 га та :09:014:0174 площею 0,0218 га, а ОСОБА_1 рухомого майна (речі домашнього вжитку), апеляційний суд порушив вимоги статті 367 ЦПК України.

Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме, суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частини 11/12 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Губар А. Л., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін. Зазначає, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду12 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 381/2977/22 з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що з 24 грудня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року вищезазначене рішення було змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені протягом останніх чотирьох років з 2016 року.

16 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбано частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12). Указана частина житлового будинку розташована на земельній ділянці, загальною площею 0,05 га, кадастровий № :09:014:0153.

У вересні 2014 року на замовлення ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим № :09:014:0153 було поділено на дві земельні ділянки, а саме:

- кадастровий № :09:014:0171 площею 0,0303 га;

- кадастровий № :09:014:0172 площею 0,0197 га.

Рішенням Фастівської міської ради від 25 березня 2014 року № 25/50-LI-VI було затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,0775 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 квітня 2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0775 га, кадастровий номер :09:014:0157, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок, які належать до домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на грудень 2014 року були ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_5 , спадкоємцями якого є його син ОСОБА_6 та дружина ОСОБА_7 .

Відповідно до договору дарування від 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 під час проживання у шлюбі, уклала з ОСОБА_4 договори дарування, за якими передала ОСОБА_4 в дарунок зазначену частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 та земельну ділянку під цією частиною будинку кадастровий № :09:014:0172 площею 0,0303 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У цей же день, 29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Сушановою Т. В. був посвідчений договір дарування земельної ділянки кадастровий № :09:014:0170 площею 0,0346 га, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та внесений до реєстру за № 3238.

Цього ж дня, 29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Сушновою Т. В. був посвідчений договір дарування земельної ділянки кадастровий № :09:014:0174 площею 0,0218 га, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та внесений до реєстру за № 3239.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 29 грудня 2024 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельні ділянки з кадастровими № № :09:014:0170 площею 0,0346 га та 221120000:09:014:0174 площею 0,0218 га.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 154 червня 2023 року у справі № 381/2289/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, вищезазначені договори дарування земельних ділянок з кадастровими № № :09:014:0170 площею 0,0346 га та 221120000:09:014:0174 площею 0,0218 га визнані договорами купівлі-продажу.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

23 липня 2020 року ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу було придбано 11/12 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12), земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0303 га з кадастровим № :09:014:0171 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку, площею 0,0128 га, кадастровий номер :09:014:0173, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за цією ж адресою.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12), знесено.

У 2017 році ОСОБА_2 розпочав будівництво житлового будинку та відповідних господарських будівель та споруд на земельних ділянках з кадастровими номерами: :09:014:0172 площею 0,0197 га, :09:014:0170 площею 0,0346 га, :09:014:0174 площею 0218 га, :09:014:0157 площею 0,0775 га після зміни цільового призначення останніх на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до декларації про готовність до експлуатації індивідуального житлового будинку, будинок, що розташований на вищевказаних земельних ділянках не зданий в експлуатацію. ОСОБА_2 відмовлено у прийнятті будинку в експлуатацію у зв`язку із тим, що він не є титульним власником земельних ділянок, на яких здійснено будівництво, а відповідна згода (декларація) від ОСОБА_1 не надходила.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

На відміну від частини другої статті 120 СК України, яка містить імперативний припис про те, що одним із правових наслідків встановлення режиму окремого проживання є те, що майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі, частина шоста статті 57 СК України лише допускає можливість визнання судом особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Аналогічні правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 149/2479/20 (провадження № 61-14123св21), від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866св21).

Апеляційний суд дійшовши висновку про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :09:014:0171 та :09:014:0173 є спільним сумісним майном подружжя, та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнавши за ОСОБА_1 право власності на частину зазначених земельних ділянок, не перевірив та у рішенні не зазначив про доводи ОСОБА_2 , що зазначене майно є його особистим майном та поділу не підлягає.

Так, заперечуючи проти задоволення первісного позову ОСОБА_2 указував на те, що на початку 2017 року фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було припинено, що підтверджується показами свідків та власним твердженням позивачки, що викладено ОСОБА_1 в позовній заяві про стягнення аліментів, як подана в січні 2022 року у справі № 381/243/22. Спірні земельні ділянки були ним придбані за власні кошти у період коли сторони фактично припинили шлюбні відносини.

Також ОСОБА_2 в касаційній скарзі посилається на те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :09:014:0171 та :09:014:0173 в силу положень частини десятої статті 79-1 ЗК України на час розгляду справи припинили своє існування як об`єкт цивільних справ у зв`язку із об`єднанням земельних ділянок та формуванням іншої земельної ділянки кадастровий № :09:014:0230 орієнтовною площею 0,1014 га.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :09:014:0171 та :09:014:0173 є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Що стосується передачі в особисту власність ОСОБА_2 земельних ділянок з кадастровими номерами :09:014:0170 площею 0,0346 га та :09:014:0174 площею 0,0218, на які поширюється режим спільного сумісного майна подружжя, апеляційний суд дійшов висновку, що є порушенням порядку поділу майна між подружжям, частки у праві власності якого є рівними, та відмовив в позові в цій частині.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами, вказував, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :09:014:0170 площею 0,0346 га та :09:014:0174 площею 0,0218 були придбані під час перебування в шлюбі.

Проте апеляційний суд не врахував, що за умови якщо спірне майно набуте подружжям у шлюбі є спільною власністю подружжя, та підлягає поділу між колишнім подружжям, а за умов неможливості задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, мав визначити ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишити майно у спільній частковій власності.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 звернувся із відповідними вимогами щодо поділу земельних ділянок з кадастровими номерами :09:014:0170 площею 0,0346 га та :09:014:0174 площею 0,0218, відмовивши в їх задоволенні, апеляційний суд залишив спір в цій частині фактично не вирішеним.

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в цілому, оскільки апеляційним судом не встановлено обсяг всього спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суд апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого подружжям майна і з урахуванням встановлених фактичних обставин справи вирішити питання щодо наявності підстав для поділу в судовому порядку спільного майна.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , які подані адвокатом - Логіновим Костянтином Еварестовичем, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов