АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 прку

м. Чернівці

справа № 725/4567/24

провадження № 22-ц/822/274/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Паучек І. І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року та додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 55 449 гривень 70 копійок.

Позовна заява мотивована тим, що 17 лютого 2024 року о 10 годині 00 хвилин в місті Чернівці на вулиці Занковецькій, 16, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . В результаті чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів, що призвело до їх механічних пошкоджень.

Постановою Шевченівського районного суду міста Чернівці від 01 березня 2024 року у справі № 727/1867/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено штраф у розмірі 850 гривень.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідачки як власника транспортного засобу була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», згідно договору обов`язкового страхування № 213618565.

Відповідно до ремонтної калькуляції (розрахунку) № 45-D/14/59 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_2 без врахування ПДВ становить 94969 гривень 08 копійок без ПДВ.

Відповідно до договору обов`язкового страхування № 213618565 розмір франшизи становить 3 200 гривень.

На час звернення із цим позовом ТДВ «СК «Альфа-Гарант» як страховиком за договором № 213618565 виплачено страхове відшкодування у сумі 42 719 гривень 38 копійок та відшкодовано вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

Вказує, що відповідачка як страхувальник та винуватець ДТП повинна відшкодувати позивачу різницю між реальними збитками (94969 гривень 08 копійок без ПДВ) і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з врахуванням фізичного зносу (42 719 гривень 38 копійок без ПДВ) та відшкодувати розмір франшизи (3200 гривень) що становить 55 449 гривень 70 копійок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 55 449 гривень 70 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Згідно пункту 36.6. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Отже, відповідачка ОСОБА_2 як страхувальник та винуватець ДТП повинна відшкодувати позивачу різницю між реальними збитками (94 969 гривень 08 копійок без ПДВ) і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (42 719 гривень 38 копійок без ПДВ) та відшкодувати розмір франшизи (3 200 гривень), що становить 55 449 гривень 70 копійок.

Додатковим рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2024 року заяву представника позивача адвоката Загарії О. Д. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

Додаткове рішення обґрунтоване тим, що з огляду на складність справи, необхідний обсяг адвокатських послуг та витрат часу адвоката, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 23 650 гривень, стосовно якої подано заяву про розподіл, хоча і є документально підтвердженим, однак не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів частини четвертої статті 137, частини третьої статті 141 ЦПК України, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останньої, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, з огляду на що суд дійшов висновку про покладення на відповідача відшкодування позивачу 15 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить:

рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі;

додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити суму стягнених судових витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доводам та доказам, які були надані відповідачкою, а лише формально зазначив, що заслухав пояснення відповідачки та ї представника і дослідив відзив та подані документи і додаткові письмові пояснення, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Зазначає, що підготовку консультації №45-D/14/59 про вартість матеріального збитку завданого транспортному засобу здійснював спеціаліст, який не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відповідно до статей 384 та 385 КК України, що ставить під сумнів достовірність відомостей вказаних у ній.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав належним та допустимим доказом ремонтну калькуляцію №45-D/14/59, яка не містить жодних підписів посадових осіб, якими вона була підготовлена, або посилань на програмне забезпечення за допомогою якого вона була складена, а тому надана позивачем ремонтна калькуляція не може бути належним доказом у справі.

Позивач погодився з розміром страхового відшкодування визначеним страховою компанією відповідача, що підтверджується фактом отримання ним (власником) грошових коштів у визначеній страховиком сумі (у межах ліміту страхового відшкодування) та відсутністю належних і допустимих доказів незгоди з такою сумою, чинне законодавство передбачає право потерпілого на звернення до винної у ДТП особи лише у разі, коли розмір завданої майнової шкоди перевищує ліміт відповідальності страхової компанії, а тому були відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вказує, що вартість пошкоджень є вкрай сумнівною, адже із наявних матеріалів справи та додатках до позовної заяви не вбачається, щоб такі пошкодження складали майже половину вартості автомобіля, оскільки значна частина автомобіля зовні та його внутрішні вузли і агрегати залишилися неушкодженими. А тому, вартість матеріального збитку не може перевищувати розмір страхового відшкодування, з яким погодився позивач та яке йому було відшкодовано.

Також, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки заяві про повернення майна (запчастин).

Щодо додаткового рішення від 24 грудня 2024 року апелянт зазначає, що враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, заявлена у позовній заяві сума судових витрат не є співмірною з даним типом справ, а тому вона підлягає суттєвому зниженню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення від 11 грудня 2024 року та додаткове рішення від 24 грудня 2024 року без змін.

Посилається на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

17 лютого 2024 року о 10 годині 00 хвилин в місті Чернівці на вулиці Занковецькій, 16, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Рено», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . В результаті зіткнення вказаних транспортних засобів, останні зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Шевченівського районного суду міста Чернівці від 01 березня 2024 року у справі № 727/1867/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено штраф у розмірі 850 гривень. Постанова набрала законної сили 12 березня 2024 року (а. с. 6).

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як власника транспортного засобу марки «Renault Clio», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 21318565. Згідно з вказаним полісом ліміт стравої відповідальності за шкоду заподіяну майну складає 160 00 гривень, розмір франшизи 3200 гривень (а. с. 80).

Відповідно до ремонтної калькуляції (розрахунку) від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_2 становить 113 гривень 90 копійок (94969 гривень 08 копійок без ПДВ). Вартість з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу (0,7) становить 55 103 гривень 26 копійок (а. с. 7-8).

ТДВ «СК «Альфа-Гарант» як страховиком за договором № 213618565 виплачено страхове відшкодування у сумі 42 719 гривень 38 копійок в рахунок відшкодування вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, що підтверджується платіжної інструкції від 17 квітня 2024 року (а. с. 113).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції від 11 грудня 2024 року не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01 липня 2004 року № 1961-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1961) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

За змістом статей 28, 29 Закону № 1961 шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнав власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнав чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з пунктом 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За змістом цих положень законодавства, величина коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961 виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961 випадках МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961 не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України). Тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 1192 ЦК, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20, від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22).

У постанові Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17 встановлено, що спір виник щодо стягнення з винуватця дорожньо-транспортної пригоди та його страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів різниці між вартістю ремонту автомобіля та сплаченою сумою страхового відшкодування.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що спеціальні правила Закону № 1961 обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пункту 32.4, пункту 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Тому пред`явлення позивачем до відповідача (страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) вимоги про виплату страхового відшкодування у розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним.

Близькі за змістом висновки зроблено також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 910/3867/16, від 14 травня 2018 року у справі № 910/5092/17 та від 10 липня 2018 року у справі № 922/1436/17.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 та від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20 ку вказав, якщо у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування за умови, що суб`єкт господарювання на СТО якого було відремонтовано автомобіль є платником ПДВ.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказував на недостатність виплати страхового відшкодування для відновлення автомобіля, оскільки ТДВ «СК «Альфа-Гарант» як страховиком за договором № 213618565 виплачено страхове відшкодування у сумі 42 719 гривень 38 копійок та відшкодовано вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

При цьому обставини обсягу відповідальності страховика ТДВ «СК «Альфа-Гарант» сторонами не спростовано.

Установлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у сумі 42 719 гривень 38 копійок.

Предметом спору є стягнення із ОСОБА_2 , як особи з чиєї вини завдано шкоди, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, а також суми франшизи.

Аналіз змісту спірних правовідносин свідчить, що визначальним елементом спору між сторонами є розмір матеріального збитку, якого зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням автомобіля, який перебував у його користуванні та належить ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи судом встановлено, що ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з дотриманням вимог, передбачених статті 34 Закону № 1961, здійснило оцінку вартості матеріального збитку, завданого позивачу.

06 березня 2024 року сертифікованим спеціалістом оцінювачем було проведено огляд пошкодженого автомобіля, за наслідками якого складений звіт про визначення вартості матеріального збитку.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини третя, четверта статті 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Згідно висновку від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59 розмір матеріального збитку завданого позивачу складає 113 гривень 90 копійок (94969 гривень 08 копійок без ПДВ). При цьому оцінювачем обчислено, що загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників становила 45 919 гривень 38 копійок без ПДВ

Вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок ДТП, розраховувалась за формулою з відповідними даними, яка має наступний узагальнений вигляд:

вартість відновлювального ремонту = вартість ремонтно-відновлювальних робіт + вартість необхідних для ремонту матеріалів + вартість нових запасних частин;

вартість матеріального збитку з врахування коефіцієнту фізичного зносу = вартість ремонтно-відновлювальних робіт + вартість необхідних для ремонту матеріалів + вартість нових запасних частин скорегована на коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, за висновком оцінювача сума збитків, що підлягає відшкодуванню за рахунок страховика відповідача складає 113 962 гривні 90 копійок, але підлягає зменшенню з урахуванням фізичного зносу запчастин, а також на розмір податку на додану вартість, оскільки страхове відшкодування зараховується безпосередньо позивачу (відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961), та розмір франшизи (3 200 гривень), що у сумі складає 42 719 гривень 38 копійок.

Відповідно до частини першої, другої статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Близькі за змістом висновки викладені в постанові Верховного суду від 14 листопада 2024 року у справі № 442/6010/22 (провадження № 61-4511св24).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідачки, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу, тому з відповідачки підлягає стягненню вартість ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу та розмір франшизи, що становить 55 449 гривень 70 копійок.

За таких обставин саме ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити ОСОБА_1 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В зв`язку з наведеним, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про неналежність висновку суб`єкта оціночної діяльності з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ремонтна калькуляція та письмова консультація про вартість матеріального збитку від 06 березня 2024 року складена спеціалістом сертифікованим оцінювачем ОСОБА_5 не є висновком експерта.

Вищевказана Методика не містить вимог до оцінювача при визначенні ним вартості збитків власнику транспортного засобу щодо його обізнаності про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиву оцінку таких збитків.

Відповідно до статті 31 Закону № 1961 розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2025 року у справі 676/6556/20 вказав на те, що «вирішуючи питання розміру майнової шкоди, який завдано позивачці відповідачем, суд апеляційної інстанції правильно врахував звіт про незалежну оцінку вартості матеріального збитку, згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобільно-газонаповнювальної компресорної станції, з урахуванням зносу без податку на додану вартість, становить 372 263,00 грн.

Цей звіт об`єктивно вказує на розмір завданих ОСОБА_1 прямих збитків.

Відповідач у силу положень норм ЦПК України не спростував правильність указаного звіту. При цьому судом апеляційної інстанції вірно не враховано надану позивачем рецензію на звіт про оцінку вартості матеріального збитку, так як вказаний документ містить узагальнені доводи щодо неправильності оціночних дій. Відповідна рецензія не може підмінювати собою сам звіт про оцінку, який судом апеляційної інстанції вірно оцінено у визначений процесуальним законом спосіб. З урахуванням принципу змагальності цивільного судочинства, судом оцінено зазначену рецензію і вірно не враховано її при вирішенні спору, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Отже, суд апеляційної інстанції вірно вважав, що розмір завданої ОСОБА_1 майнової шкоди склав 372 263,00 грн».

Враховуючи, що звіт від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59 про вартість матеріального збитку, складений ФОП ОСОБА_5 (відомості про якого внесені до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності) відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами), то на думку колегії суддів, саме відповідачка мав надати докази на спростування відповідного висновку.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За таких обставин відповідачка розпорядилася своїми процесуальними правами на власний розсуд, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням фактичних обставин справи відповідачка не спростувала правильність звіту оцінювача від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59, що є її процесуальним обов`язком в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на певні розбіжності в протоколі огляду транспортного засобу на місці ДТП та ремонтній калькуляції відхиляються судом, оскільки в протоколі огляду транспортного засобу не визначалися точний характер пошкоджень транспортного засобу та потреба в заміні чи ремонті окремих складових, що в подальшому здійснено саме спеціалістом (оцінювачем). Окрім цього в протоколі міститься вказівка на ймовірність наявності прихованих пошкоджень транспортного засобу.

Щодо заяви ОСОБА_2 про повернення замінених деталей автомобіля

Як вбачається з матеріалів справи 17 жовтня 2024 року представником відповідачки ОСОБА_6 через підсистему «Електронний суд» подано заяву, в якій останній з посиланням на пункт 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» 01 березня 2013 року № 4 просив суд у випадку задоволення позову ухвалити рішення про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 пошкодженні автомобільні деталі, що не можуть використовуватись за призначенням але мають певну цінність, відповідно до ремонтної калькуляції (розрахунку) від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59 (а. с. 133).

Як вбачається з мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного рішення судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не вирішено вищевказану заяву представника відповідачки.

Колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може ви користуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Верховний Суд у постанові від 04 липня 2024 року у справі № 519/1079/21 (провадження № 51-7055 км 23) вказав на те, що відповідно до усталеної судової практики у справах за позовами про відшкодування шкоди, суд, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20, у випадку економічної необґрунтованості ремонту транспортного засобу він вважається фізично знищеним, а відшкодування завданої позивачу шкоди має відбуватися в порядку, визначеному у статті 30 Закону № 1961-IV, за яким позивач має передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, що відповідає вартості транспортного засобу до ДТП.

У постанові від 09 червня 2021 року у справі № 766/13258/18 (провадження № 61-13917св20) Верховний Суд звернув увагу на те, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 758/10036/14-ц (провадження № 61-32270св18) за фактичних обставин справи, відповідно до яких відповідач подав заяву, у якій просив передати йому пошкоджений автомобіля після відшкодування шкоди, проте судом першої інстанції вказана заява не розглянута, питання про передачу залишків автомобіля не обговорено та будь-яких мотивів з цього питання у рішенні не наведено, погодився з тим, що оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивачу відшкодовується повна вартість автомобіля на час ДТП, то після відшкодування шкоди особа, яка таку шкоду відшкодувала має право отримати від потерпілого залишки тих вузлів та деталей автомобіля, які були замінені під час ремонту. Разом з тим, вимоги відповідача про передачу йому у власність всього автомобіля не можуть бути задоволені, оскільки відповідач за рішенням суду відшкодовує лише частину збитків, які не відшкодовані страховою компанією, а не всю суму збитків.

Відтак поверненню відповідачу після відшкодування ним шкоди підлягають лише замінені при ремонті автомобіля вузли та деталі автомобіля, які не можуть бути використані за призначенням пропорційно до відшкодованої відповідачем шкоди.

В мотивувальній частині цієї постанови апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції по суті спору, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 55 449 гривень 70 копійок.

В зв`язку з цим шкода, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 позивачу у пропорційному співвідношенні до загального розміру шкоди становить 58,39% (55 449,70 / 94 969,08 х 100).

В зв`язку з цим, підлягає доповненню резолютивна частина оскаржуваного рішення новим абзацом наступного змісту: «Зобов`язати ОСОБА_1 після отримання відшкодування матеріальної шкоди передати ОСОБА_2 пропорційно до відшкодованої шкоди пошкодженні та замінені при ремонті автомобільні деталі, що не можуть використовуватись за призначенням але мають певну цінність, відповідно до ремонтної калькуляції (розрахунку) від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції від 24 грудня 2024 року

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись із визначеним судом з розміром витрат на правничу допомогу, апелянт посилається на те, що подана позивачем позовна заява переважно складається із цитування загальних норм законодавства, які є типовими для даної категорії справ, містить мінімум викладу фактичних обставин та їх аналізу, не було долучено необхідних доказів для підтвердження позовних вимог, а надання послуг як «консультації з клієнтом» у розмірі трьох годин, не відповідає критерію розумності та співмірності зі складністю справи. Також, є необґрунтованим витрачений час на складення клопотання залучення до участі у справі третьої особи від 05 вересня 2024 року, адже саме клопотання є типовим, та не може займати більше 30 хвилин на написання і відповідного надсилання сторонам та суду.

Колегія суддів, вважає такі доводи є помилковими, з огляду на наступне.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

У рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» «East/West Alliance Limited v. Ukraine», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» «Baryshevsky v. Ukraine» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога у справі ОСОБА_1 надавалась адвокатом Загарією О. Д. на підставі ордеру від 16 травня 2024 року серії СЕ №1085724 та договору про надання правової допомоги від 07 травня 2024 року.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції надано: попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які поніс ОСОБА_1 у зв`язку із розглядом справи; детальний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які поніс ОСОБА_1 у зв`язку із розглядом судової справи № 725/4567/24.

За змістом договору про надання професійної правничої допомоги від 07 травня 2024 року укладеного між адвокатом Загарією О.Д. та ОСОБА_1 сторони обговорили предмет договору, а також умови оплати гонорару. Зокрема, у розділі 3 договору передбачено, що гонорар складається з кількості годин роботи адвоката. Вартість однієї години роботи адвоката становить 1500 грн. Розмір фактичних витрат оплачуються клієнтом окремо на підставі рахунків, виставлених адвокатом. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката. У разі проведення розрахунку готівкою адвокат видає квитанцію до прибуткового ордеру.

Як вбачається з розрахунку, адвокатом надано послуги з правничої допомоги: консультації з клієнтом; складення позовної заяви, виготовлення двох примірників додатків до неї, подання позову в суд; консультації з клієнтом; складення клопотання про залучення до участі у справі третьої особи від 05 вересня 2024 року; участь в судовому засіданні 10 вересня 2024 року; складення клопотання про долучення доказів до матеріалів справи від 29 вересня 2024 року; складення письмових додаткових пояснень; участь у судовому засіданні 11 грудня 2024 року.

Факт оплати позивачем ОСОБА_1 адвокату грошових коштів в якості гонорару за виконану роботу підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 11 грудня 2024 № 99 про прийняття адвокатом Загарією О. Д. від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 23 650 гривень.

Судом апеляційної інстанції установлено, що заява про розподіл судових витрат та докази їх понесення подані позивачем з дотриманням вимог статті 141 ЦПК України, а тому наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат на правничу допомогу у сумі 15 000 гривень визначений судом першої інстанції з урахуванням складності цієї справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, наданням оцінки запереченням відповідача, а також з дотриманням критерію розумності розміру понесених стороною витрат й доводи касаційної скарги цього не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій.

Висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у апеляційній скарзі постановах.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 11 грудня 2024 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому слід змінити мотивувальну частину рішення відповідно до змісту цієї постанови.

Також підлягає доповненню резолютивна частина рішення від 11 грудня 2024 року абзацом наступного змісту:

«Зобов`язати ОСОБА_1 після отримання відшкодування матеріальної шкоди передати ОСОБА_2 пропорційно до відшкодованої шкоди пошкодженні та замінені при ремонті автомобільні деталі, що не можуть використовуватись за призначенням але мають певну цінність, відповідно до ремонтної калькуляції (розрахунку) від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59».

Додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2024 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року відповідно до змісту цієї постанови.

Доповнити резолютивну частину рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2024 року абзацом наступного змісту:

«Зобов`язати ОСОБА_1 після отримання відшкодування матеріальної шкоди передати ОСОБА_2 пропорційно до відшкодованої шкоди пошкодженні та замінені при ремонті автомобільні деталі, що не можуть використовуватись за призначенням але мають певну цінність, відповідно до ремонтної калькуляції (розрахунку) від 06 березня 2024 року № 45-D/14/59».

В решті рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2024 року залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 25 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія ПОЛОВІНКІНА

Мирослава КУЛЯНДА