ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1446/25 Справа № 182/1802/22 Головуючий у першій інстанції: Омеко М. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Омеко М.В. від 20 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, про визнання договору позики неукладеним та визнання недійсним зобов`язання з повернення грошових коштів (позики),

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 01.11.2012 року між ним (позичальником) та відповідачем позикодавець) було підписано договір позики без номеру, згідно п. 8 якого гроші за домовленістю сторін позичальником позикодавцеві мали бути передані до підписання договору. Натомість, фактично з боку ОСОБА_3 будь-які грошові кошти не були передані ОСОБА_1 та відповідно позивач не отримував від ОСОБА_3 або від інших юридичних чи фізичних осіб грошові кошти в розмірі 80000,00 грн за договором позики від 01.11.2012 ні до підписання вказаного договору позики, ні під час його підписання, а-ні після його підписання. Вказує, що позивач він мав у приватній власності земельну ділянку (кадастровий номер :02:250:0003) для ведення селянського (фермерського) господарства», площею 6.22 га, яка знаходиться на території Володимирівської сільської ради Дніпропетровської області та право користування якою було передано позивачем, як засновником та членом ФГ «Єлена», у розпорядження вказаного фермерського господарства. В подальшому, наприкінці жовтня 2012 року позивач через свого брата ОСОБА_4 , який є головою та одним із засновників ФГ «Єлена», у зв`язку з сімейними обставинами, звернувся до адміністрації ПП «АФ «Борисфен» із усною заявою щодо укладання договору оренди землі та виплатою наперед орендної плати в грошовому виразі. Натомість, 01.11.2012 перед фактичною видачею ПП «АФ Борисфен» грошових коштів в рахунок виплати наперед орендної плати за право користуватися належною позивачу земельною ділянкою площею 6,22 га адміністрацією (в особі директора ОСОБА_3 ) ПП «АФ Борисфен» позивачу було запропоновано підписати: договір позики від 01.11.2012 з ОСОБА_3 строком на 10 років на суму 80000,00 грн., довіреність від 01.11.2012 на право представляти інтереси позивача ОСОБА_1 щодо управління та користування належною йому земельною ділянкою площею 6.22 га на імя сина відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , та заповіт від 01.11.2012 щодо визначення спадкоємцем в частині належної позивачу земельної ділянки площею 6.22 га ОСОБА_3 , посвідчений у приватного нотаріуса Корнієнко Ю.В. Крім того, позивач вказує, що попереднього дня 31.10.2012 та безпосередньо 01.11.2012 за аналогічною схемою відповідачем ОСОБА_3 було запропоновано укласти договори позики, довіреності та заповіти з іншими 5-ма рідними та близькими особами, які також є засновниками ФГ «Єлена». І лише після підписання з боку позивача та з боку його рідних і близьких осіб ( ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ) в приміщенні приватного нотаріуса Корнієнко Ю.В. вищевказаних документів (договору позики між позивачем та ОСОБА_3 довіреності на сина ОСОБА_5 , та заповіту на ім`я ОСОБА_3 ) цього дня 01.11.2012, представником ПП «АФ «Борисфен» (головним бухгалтером ОСОБА_10 ) було видано грошові кошти брату ОСОБА_4 , на загальну суму 420000,00 грн. - як виплата орендної плати наперед за користуванням їхніми земельними ділянками за наступні 10 років. При всіх вказаних діях щодо укладення вищевказаних договорів, довіреності та заповіту, а також вимоги з боку ОСОБА_3 щодо їх обов`язкового складання та підписання, були присутні свідки ОСОБА_4 ,, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також приватний нотаріус Корнієнко Ю.В. Фактично особисто ОСОБА_1 від ОСОБА_11 , або від інших юридичних осіб чи громадян позику в сумі 80000,00 грн., як грошові кошти згідно договору позики від 01.11.2012 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 01.11.2012 не отримував. Таким чином, договір позики між позивачем та ОСОБА_3 від 01.11.2012, є недійсним (неукладеним), оскільки сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені вказаним правочином, а обумовлена вказаним договором сума позики в розмірі 80000, 00 грн за цим правочином не передавалась позичальнику від ОСОБА_3 та відповідно гроші (позика) позивачем ОСОБА_1 не отримувалась. ОСОБА_3 за аналогічною шахрайською схемою ошукував інших громадян та нібито передавав у позику значні суми грошових коштів. Проте, із наявних відомостей про його доходи за 2012-2013 роки, ОСОБА_3 фізично не міг надавати позику ОСОБА_1 та решті інших вищевказаних громадян на розмірах сум, зазначених в підписаних договорах позики, щодо яких наявні відомості про укладені ним договори позики та оскаржувані відповідними позичальниками договори позики в судовому порядку. Тому позивач просив визнати неукладеним договір позики від 01.11.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та скасувати нотаріальне посвідчення (реєстрацію) цього договору позики, здійснену приватним нотаріусом Корнієнко Ю.В. за №1023 та визнати недійсним зобов`язання повернути грошові кошти (позику) в сумі 80000,00 грн. за неукладеним договором позики від 01.11.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі (152-158 т. 3).

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_12 від 09.04.2025, а також довідкою про доставку судової повістки в електронному вигляді представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в його електронний кабінет 10.04.2025 (а.с. 42,46 т.4).

Колегія звертає увагу, що до початку судового засідання, яке було призначене на 15.01.2025, адвокат Луньов С.М. 15.01.2025 подав суду клопотання про відкладення розгляду справи через виклик його до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 15.01.2025 на 9:00 год, а його довірителя - до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 15.01.2025 о 8:00 год (а.с. 181-182 т. 3), з наданням копій відповідної повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військово-лікарської комісії, яка підписана військовим комісаром ОСОБА_13 (а.с. 185 т.3) та повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка підписана підполковником ОСОБА_14 (а.с. 186 т.3). Однак, відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03.02.2025 №10/662, громадянин ОСОБА_2 на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебуває; направлення для проходження військово-лікарської комісії громадянину ОСОБА_2 не видавалось, військово-лікарська комісія у ІНФОРМАЦІЯ_6 не знаходиться; 15 січня 2025 року громадянин ОСОБА_2 не перебував у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копія повістки, яка долучена до листа від 23.01.2025 року, ІНФОРМАЦІЯ_7 не видавалась, форма повістки, печатка, підпис, посада, звання та прізвище начальника не відповідає дійсності (а.с. 203 т.3). Листом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.02.2025 №288 повідомлено, що громадянин ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_8 на 15.01.2025 року не викликався, відповідно і явки зазначеного громадянина не було. Суд наголошує, що подання недостовірних доказів причин неявки у судове засідання призвело до штучного затягування строків розгляду справи, свідчить про зловживання процесуальними правами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 01.11.2012 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. за реєстровим №1023, за умовами якого ОСОБА_3 (позикодавець) при укладені цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_1 строком до 01.11.2022 року грошові кошти в розмірі 80000,00 грн (а.с. 10 т.1).

Відповідно до п. 2 вказаного вище договору, таку саме суму грошових коштів позичальник ОСОБА_1 прийняв у позикодавця та зобов`язується повернути позикодавцеві ОСОБА_3 до 01.11.2022 року в порядку та умовах, передбачених цим договором.

Положеннями пункту 8 договору позики від 01.11.2012 року погоджено, що гроші за домовленістю сторін передані позикодавцем позичальнику до підписання договору.

Позивач наголошує, що договори позики з відповідачем також були укладені родичами та близькими особами позивача, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; на підтвердження цього позивачем надані копії договорів позики, які засвідчені приватним нотаріусом Корнієнко Ю.В. за №1007, №1013, №1016, №1010, №1019.

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі розпорядження голови Томаківської районної державної адміністрації №410-р від 12.05.2003, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:250:0003, площею 6,22 га, для ведення фермерського господарства, розташованої на території Володимирівської сільської ради Дніпропетровської області (а.с. 11 т.1).

Відповідно до висновку судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №3520-23, складеного 18.01.2024 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 в договорі позики від 01 листопада 2012 року серії ВТА №580760, що зареєстрований в Реєстрі за №1023 та завірений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрієм Валентиновичем, у розділі ПІДПИСИ в графі «Позичальник» - виконаний саме ОСОБА_1 (а.с. 217-223 т.2).

Також установлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року в цивільній справі №202/3939/16-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В., про визнання договорів позики недійсними.

У провадженні Томаківського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №195/467/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 01.11.2012 (а.с. 6-7, 28 т.3). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є загальнодоступними, ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2023 року провадження у цивільній справі №195/467/16-ц зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі №182/1802/22.

ОСОБА_1 , допитаний як свідок, пояснив, що на момент укладення договору позики був власником земельної ділянки та членом ФГ «Єлена». Через скрутне становище фермерського господарства та на прохання свого брата, ОСОБА_4 , погодився на укладання спірного договору позики. Пояснив, що особисто не домовлявся з ОСОБА_3 щодо укладання договору, оскільки особисто не знав ОСОБА_3 і ніколи його не бачив, тому це робив його брат. Крім цього підтвердив, що на момент укладання договору позики 01.11.2012 року був дієздатним, усвідомлював свої дії. Коли підписував договір позики, перебуваючи в приміщенні приватного нотаріуса Корнієнко Ю.В., не бачив щоб ОСОБА_3 чи його дружина були там присутні. На момент підписання договору питань щодо договору в нього не було. Також вказав, що ніяких грошових коштів в розмірі 80000,00 грн та ніяких інших грошових коштів від ОСОБА_3 ні до укладення договору позики, ні після укладення - не отримував. Особисто після укладення договору позики з питань щодо неотримання грошей не звертався до ОСОБА_3 , оскільки це робив його брат ОСОБА_4 , який і повідомляв що гроші ОСОБА_3 передасть.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що є рідним братом позивача та пояснив, що саме він був ініціатором укладання договорів позики, оскільки він голова фермерського господарства «Єлена», а всі рідні були членами господарства. Через певні обставини та скрутне становище фермерського господарства, наявність боргів був змушений звернутися до ОСОБА_3 за допомогою. При зустрічі з ОСОБА_3 домовився на грошову допомогу в розмірі 560000,00 грн в рахунок орендної плати за землю строком на 10 років. Проте, як вказує ОСОБА_4 , ОСОБА_15 повів себе як шахрай. Після підписання договорів позики, довіреностей про право користування земельними ділянками ним та членами родини, ні він, ні члени родини грошових коштів не отримали ні до підписання спірних договорів позики, ні після їх підписання. Під час підписання братом ОСОБА_1 договору позики він вмовляв його, щоб той підписував, бо брат не бажав цього робити. Після підписання договорів позики позивачем та всіма членами родини він неодноразово звертався до ОСОБА_3 щодо неотриманих грошових коштів в розмірі 80000,00 грн. на кожного члена родини та з вимогою їх виплатити. Вказав, що під час підписання вищевказаних договорів усвідомлював свої дії та наслідки підписання цього договору. Крім цього вказав, що після багаторазових звернень до ОСОБА_3 щодо виплати грошових коштів за договорами позики відповідач надав грошові кошти в розмірі 320000,00 грн, проте, як вказує ОСОБА_4 , це були кошти в рахунок орендної плати, а не за договорами позики.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказала, що є племінницею позивача ОСОБА_1 та пояснила, що також, як і позивач, вона теж, як і її члени родини на прохання її батька ОСОБА_4 , який був ініціатором укладання договорів позики, уклала аналогічний договір позики з ОСОБА_3 . Проте грошових коштів вона не отримувала ні до підписання договору позики ні після. В день укладання спірного договору позики між позивачем ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 вона не була присутня, вся інформація щодо укладання даного договору їй відома зі слів її батька ОСОБА_4 , який їй і повідомив, що грошових коштів ОСОБА_4 за договором позики від 01.11.2012 року не отримував.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила, що є дружиною рідного брата позивача ОСОБА_4 . Вказала, що також, як і позивач та інші члени їх родини, підписала аналогічний договір позики з ОСОБА_3 . Ініціатором укладання даних договорів позики був саме її чоловік ОСОБА_4 . Крім цього пояснила, що в день підписання спірного договору позики від 01.11.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в приміщенні приватного нотаріуса Корнієко Ю.В. вона не була присутня.

За положеннями частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття11ЦКУкраїни).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частинами другою-третьою статті 640 ЦК України передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також, частиною четвертою статті 639 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики тайого умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ч. 2 ст. 1051 ЦКУ).

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У пункті 8 договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 01.11.2012 року вказано, що гроші за домовленістю сторін передані позикодавцем позичальнику до підписання договору, тобто дія відбулася до моменту підписання оспорюваного договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів неотримання ним коштів у позику на суму 80000,00 грн, попри укладення між сторонами 01.11.2012 письмового нотаріально посвідченого договору позики.

Покази самих лише свідків не спростовують факту одержання позивачем грошових коштів за вказаним вище договором позики; згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Більше того, допитані судом першої інстанції свідки є близькими особами (родичами) позивача, а тому є зацікавленими в результатах розгляду справи щодо звільнення від обов`язку позивача з повернення позичених коштів.

Доводи апелянта про безпідставне невитребування судом декларацій відповідача, як публічної особи, за 2010-2012 роки, а також відомостей про його доходи за період 2012 року, є необґрунтованими, адже такі докази можуть підтвердити лише розмір доходу відповідача за певний рік, але не містять інформації про загальний майновий стан подружжя ОСОБА_3 , зокрема, з урахуванням можливих заощаджень, збережень, тощо; не доводять та не спростовують фінансову спроможність ОСОБА_3 надати грошову суму 80000,00 грн за оспорюваним договором 01.11.2012 року.

З матеріалів справи убачається, що договір позики від 01.11.2012 року був укладений зі згоди дружини відповідача - ОСОБА_16 , що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви за реєстровим №1022 від 01.11.2012 (а.с. 129 т.3). Згідно змісту цієї заяви, зокрема, гроші, яку передано у позику, є спільною сумісною власністю як такі, що набувалися у період знаходження у зареєстрованому шлюбі.

Форма декларації про доходи, зобов`язання фінансового характеру та майновий стан державного службовця та особи, яка претендує на зайняття посади державного службовця, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 6 березня 1997 року №58 (яка була чинною у період 2010-2011 років та втратила чинність 01.01.2012) та форма декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яка є додатком до Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" від 7 квітня 2011 року №3206-VІ (який був чинним з 01.07.2011 по 01.09.2016), містять, зокрема, відомості про доходи, одержані за звітний рік, відомості про нерухоме та рухоме майно (транспортні засоби, повітряні судна, тощо), вклади у банках (а.с. 1-13 т.4). Однак, вказані декларації не містять розділів для заповнення інформації про наявність та розмір збережень (заощаджень) в готівковій формі за минулі роки, про видатки декларанта тощо.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) та від 18 січня 2023 року у справі №753/15818/19.

У даній справі позивач заявив, зокрема, позовну вимогу про визнання договору позики від 01.11.2012 року неукладеним (неотримання коштів за ним), а отже, обрав неналежний спосіб захисту прав та інтересів, що є підставою для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги.

Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України, не передбачають способом захисту права та інтересу шляхом скасування нотаріального посвідчення (реєстрацію) договору, реалізація способів захисту може відбуватися шляхом, зокрема, визнання правочину недійсним, зміни або припинення правовідношення (розірвання договору), тощо. Крім того, у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність відповідного договору.

Як установлено судом, у провадженні Томаківського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №195/467/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 01.11.2012, в якій було зупинено провадження.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, визнання неукладеним договору позики від 01.11.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і скасування нотаріального посвідчення (реєстрацію) цього договору, проведеного приватним нотаріусом Корнієнко Ю.В. за №1023, а також визнання недійсним зобов`язання ОСОБА_1 повернути грошові кошти (позику) в сумі 80000,00 грн. за договором позики від 01.11.2012.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 16 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова