Справа № 390/1007/22
Провадження № 2/390/153/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2025 р.Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Квітки О.О.,

при секретарях Шульзі А.О., Петренко В.Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач, ОСОБА_3 ), в якому просить суд визнати недійсним заповіт, складений у 2022 році ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рух справи

17.08.2022 позовна заява надійшла до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області та розподілена судді Терещенку Д.В..

25.10.2022 ухвалою суду відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (суддя Терещенко Д.В.).

10.01.2023 ухвалою суду призначено почеркознавчу (посмертну) експертизу та зупинено провадження у справі (суддя Терещенко Д.В.).

06.03.2023 ухвалою суду поновлено провадженння у справі для виконання клопотання експерта (суддя Терещенко Д.В.).

28.03.2023 експерт ОСОБА_6 надіслав повідомлення про неможливість проведення експертизи

29.03.2023 справу прозподілено судді Квітці О.О..

30.03.2023 справу прийнято до провдження та призначено підготовче судове засідання (суддя Квітка О.О.).

23.05.2023 ухвалою суду призначено почеркознавчу (посмертну) експертизу та зупинено провадження у справі (суддя Квітка О.О.).

08.08.2023 ухвалою суду поновлено провадженння у справі (суддя Квітка О.О.).

15.02.2024 ухвалою суду закрите підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті (суддя Квітка О.О.).

Безпосередньо розгляд справи по суті суд здійснив у засіданні 17.04.2025.

Позиція позивача

Позов ОСОБА_1 аргументувала наступним:

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її дідусь ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина. За життя ОСОБА_5 12.06.2019 склав заповіт, в якому заповів частину свого майна ОСОБА_1 22.02.2022 подала заяву про прийняття спадщини. Нотаріус Флоренко С.К. повідомила, що ОСОБА_5 склав ще один заповіт на іншу особу, тому вона втратила право на спадкування. Вважає, що заповіт ОСОБА_5 , яким спадкодавець заповів все майно іншій особі, має бути визнаний судом недійсним, виходячи з наступного. 19.02.2016 ОСОБА_5 на випадок своєї смерті теж складав заповіт, у якому розподілив своє майно між донькою ОСОБА_3 та сином ОСОБА_7 . Дізнавчшись, що ОСОБА_7 хворіє, ОСОБА_5 прийняв рішення 23.06.2017 скласти новий заповіт, де вказав спадкоємцями: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 20.06.2019 уточнив заповіт. 04.12.2021 ОСОБА_3 забрала ОСОБА_5 до себе, але 07 грудня 2021 року він телефонував та просив збрати його назад додому, так як не бажав проживати у доньки. Потім його телефон було вимкнено. Її із матір`ю не пустили провідати дідуся. 04.02.2022 вона подала заяву на ім`я начальника Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області про те, що ОСОБА_3 та її чоловік обмежують спілкування з дідусем. Вважає, що оскаржуваний заповіт ОСОБА_5 , якщо і був складений, то під впливом насильства, а тому не відповідав внутрішній волі заповідача на момент його вчинення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Васильченко З.С. позов підтримали та просили задовольнити.

ОСОБА_1 , зокрема, пояснила, що ОСОБА_5 у всіх заповітах ділив все своє майно між донькою ОСОБА_3 та її батьком ОСОБА_10 , а після його смерті його частину переписав на неї. Вона разом із матір`ю доглядала за дідом та періодично відвідувала його. У 2019 році ОСОБА_5 , перебуваючи у ОСОБА_11 , зазнав спроб примусу до зміни заповіту. До нього привезено нотаріуса з підготовленим документом, зміст якого кардинально відрізнявся від попереднього волевиявлення, яке було незмінним протягом всього періоду складань попередніх заповітів. Коли відмовився підписати запропонований текст, донька та її чоловік вчинили тиск на нього: фізичний та моральний. У грудні 2021 року, незадовго до складання заповіту, ОСОБА_5 отруївся газом. Його забрала ОСОБА_11 та не дозволяла їм бачитися із дідусем. Чоловік ОСОБА_11 не пускав їх до діда і вона записала цю розмову на телефон. Вона з цього приводу зветалася до правоохоронних органів.

Позиція відповідача

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Звіздун А.М. проти позову заперечували. У відзвиві на позов від 23.11.2022, зокрема, зазначили, що при складанні заповіту від 19.01.2022 заповідач був попердньо ознайомлений з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, при цьому він усвідомлював природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, про що йдеться в тексті самого заповіту. При складанні заповіту сві вимоги щодо його форми та процедури дотримано. Відповідач не надає жодних доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт був складений під впливом насильства і не відповідав внутрішній волі заповідача. Зі змісту позову вбачається, що вказані обставини є лише припущенням позивача. Таке переконання сформоване відповідно до того, що є вигідним для позивача, замість того, щоб звернутись до наявних доказів та реальних фактів.

ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що при отриманні ОСОБА_5 травм чи захворювань саме вона та її сім`я піклувалися про нього. ОСОБА_5 самостійно переписав майно зразу на користь її доньки, а потім вирішив переписати на її користь, оскільки донька в той час була вагітною і у неї не було б часу займатися оформленням спадщини. Із сім`єю свого покійного брата вона не спілкується, бо щоразу, коли вони приїздили приїздять, то ставався скандал.

Пояснення свідків та експерта

Допитана як свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивачка її двоюрідна внучка, а відповідачка її племінниця. ОСОБА_5 був її рідним братом. Їй відомо, що ОСОБА_5 склав заповіт на позивачку і на відповідачку, на неї та ще одну сестру у 2005 році. Така була домовленість після смерті їхньої матері, паї якої оформили на ОСОБА_5 , а він заповідав їх на неї та сестру. Через кілька років ОСОБА_5 вирішив переписати заповіт: хату в місті та земельну ділянку переписав на відповідачку, хату в ОСОБА_12 та інший пай переписав на внучку, заповіт зробив одразу на внучку, а не на свого сина, бо син ОСОБА_13 дуже хворів. ОСОБА_5 при розумі був до останнього, один раз телефонував їй та просив приїхати його забрати від відповідачки, один раз нотаріус приїжджав до будинку відповідачки, коли вже там проживав ОСОБА_5 , він казав що нічого не буде у нотаріуса переписувати, тому не міг ОСОБА_5 переписати заповіт сам, тільки під тиском. На нього ОСОБА_14 кидалися з кулаками. Про тиск відомо від ОСОБА_5 , оскільки коли його забрали, він телефонував та жалівся, що його заставляють переписати заповіт, але він не хоче переписувати заповіт, йому заблокували телефон. Вони не могли з ним спілкуватися. Коли вони поїхали до ОСОБА_15 , який був у відповідачки, то їх не пустили до нього. Якщо не було б що приховувати, то пропустили б. Дали б можливість з ним спілкуватися. У 2016 році на ОСОБА_5 ніхто не тиснув. Вважає, що був тиск на брата при складанні заповіту у січні 2022 року. Вона останній раз спілкувалася з братом в грудні 2021 року. ОСОБА_5 шантажували, вчиняли тиск, щоб він переписав заповіт на відповідачку. Не один рік шли суперечки щодо спадкового майна.

Допитана як свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_5 її свекор, а позивачка її донька. Відповідачка сестра її покійного чоловіка. Коли помер її свекор, то вони подали заяву про прийняття спадщини, проте нотаріус їм сказала, що складено новий заповіт у січні 2022 року. Вона знала, що заповіт складений в 2017 році на дочку ОСОБА_5 та онуку. В грудні 2021 року ОСОБА_14 забрали ОСОБА_5 до себе. Після цього зв`язок із ОСОБА_5 через деякий час зник. Їй почали телефонувати з невідомих номерів ОСОБА_14 , щоб вона їм віддала документи на майно. Через це вона написала заяву до поліції. ОСОБА_5 розповідав їй, що в 2019 році ОСОБА_17 привезла до нього нотаріуса та сказала, щоб він змінив заповіт, переписав все майно на неї. Однак він відмовився тоді це робити. ОСОБА_5 складав декілька заповітів. У 2017 році складав заповіт, бо в заповіті 16 року не було вказана земельна ділянка матері ОСОБА_15 . У 2019 році склали заповіт, бо не було враховано ще однієї земельної ділянки. Однак інший зміст залишався незмінним. Спочатку майно заповідалось її чоловіку ОСОБА_18 . Однак в 2019 році ОСОБА_5 замінив ОСОБА_19 на внучку Інну. ОСОБА_17 залишався будинок в місті та земельний пай, а ОСОБА_20 будинок в селі та земельний пай. Сестрам мала залишитися земельна ділянка. Вважає, що у 2022 році заповіт складено під тиском, оскільки перед цим ОСОБА_17 вимагала, щоб батько все майно переписала на нього. У червні 2019 року вони забрали ОСОБА_5 назад в село, ОСОБА_21 не приїжджала до батька із цього часу та не допомагала йому. А вони їздили до нього, купували йому продукти, наняли йому соціального працівника, щоб за ним приглядали. У 2017 році не було тиску. ОСОБА_5 особисто їй казав, що йому погрожували у червні 2019 року. Тоді заповіт він не змінив, хоча й приїжджав нотаріус, однак він відмовився заповіт змінювати. У неї на початку 2022 року вимагали віддати документи на пай, їй не давали спілкуватися зі свекром. По телефону спочатку дзвонили ОСОБА_14 вимагали документи на пай, потім їй дзвонили та представлялися представниками поліції, казали, щоб вона віддала документи на пай, а коли вона сказала, що буде розмовляти зі свекром, то їй відповіли, що немає про що з ним спілкуватися. Вона вважає, що якщо б ОСОБА_5 хотів змінити заповіт сам або забрати документи, то він би міг особисто їй зателефонувати та сказати про це. Із грудня 21 року не давали спілкуватися зі свекром. Соціальний працівник телефонував ОСОБА_22 та повідомляв, що пропускає балон газу. Староста подзвонила ОСОБА_17 і вона забрала батька. ОСОБА_5 сам повіддавав документи на ті об`єкти, які заповідав, спадкоємцям. Тому частина документів була у неї, а частина у ОСОБА_17 .

Допитана як свідок ОСОБА_23 пояснила суду, що ОСОБА_5 є її двоюрідним дядьком. А ОСОБА_8 - її матір. Їй відомо, що ОСОБА_5 переписував заповіт декілька разів. ОСОБА_5 переписав все майно між родичами. Зі слів мами вона знає, що мати не могла додзвонитися до ОСОБА_5 .. ОСОБА_16 та ОСОБА_1 також не пускали та не давали спілкуватися з ОСОБА_24 . Зі слів матері їй відомо, що ОСОБА_17 до ОСОБА_5 не приїжджала. Її мама жила в ОСОБА_12 в літній період й не зустрічала там ОСОБА_25 . ОСОБА_5 повідомляв їй, що боявся навіть, щоб донька приїжджала до нього. Щодо отруєння газом, то ОСОБА_5 був у ОСОБА_17 , однак їй не відомо - чи його возили у лікарню. Мати повідомляла, що їх не пустили навіть у двір. Щодо заповіту 2022 року, то їй не відомо ким він посвідчувався. У 2019 році він сам приймав рішення, а щодо посвідчення у 2022 році їй невідомо.

Допитана як свідок ОСОБА_26 пояснила суду, що вона працювала соціальним працівником Катеринівської сільської ради. Вона, як соціальний працівник, із 23.09.2019 приходила двічі на тиждень (а іноді частіше) до ОСОБА_5 .. Стосовно складання останнього заповіту, то їй нічого не відомо. ОСОБА_5 казав їй, що все майно заповідав внучці. У неї був телефон дочки ОСОБА_5 , його сестри та невістки. Коли вона відчула запах газу у помешканні ОСОБА_5 і побачила, що останній отруївся газом, то почала телефонувати родичам. Дочка в той день одразу приїхала машиною та забрала ОСОБА_5 до себе. Вона казала, що не має права, оскільки він перебуває у дочки. ОСОБА_3 та її чоловік запитували у неї, його паспорт ОСОБА_5 .. У день, коли ОСОБА_5 отруївся газом, останній взагалі не усвідомлював - хто поруч. Не впізнавав навіть її. ОСОБА_5 їй телефонував вночі й рано вранці та просив його забрати від дочки. Через декілька годин, коли вона перетелефонувала, то ОСОБА_5 казав, що з ним все добре і він перебуває у дочки. ОСОБА_5 помер десь через півтора місяці, після того як його забрали.

Допитана як свідок ОСОБА_27 пояснила, що ОСОБА_5 її рідний дядько. Її батько є його братом. Про складання заповіту за 2022 рік їй нічого не відомо. ОСОБА_5 перебував на момент смерті у дочки. До цього жив у селі у своїй батьківській хаті. Десь у 2017-2018 р.р. ОСОБА_5 розповідав їй, що все між дітьми переділив, що все дістанеться онучці, доньці його сина ОСОБА_19 . На сьогодні їй відомо, що в останньому заповіті він все заповів доньці ОСОБА_21 . Навесні 2019 року ОСОБА_5 просив забрати його від дочки, бо його там задавлять. Він казав, що його від дочки не відпустять, поки не вирішиться питання з заповітом.

Допитаний як свідок ОСОБА_28 пояснив, що ОСОБА_5 був його рідним дядьком, його матір ОСОБА_8 є рідною сестрою ОСОБА_5 .. Зі слів матері йому відомо, що є заповіт, який не відповідає волі його дядька. Йому відомо, що у заповіті 2017 року була поділена земля між сестрами, батьківську хату ОСОБА_5 заповідав сину ОСОБА_19 . Вважає, що заповіт за 2022 рік суперечить волі ОСОБА_5 , оскільки до цього складалось декілька заповітів, де він все заповідав своїй сестрі, своєму сину, однак так як син тяжко захворів, то дядько переписав заповіт на свою внучку. ОСОБА_5 ніколи не заперечував, що земля буде його сестрам. У грудні 2021 року ОСОБА_3 забрала до себе. Перед цим він на вихідних був в добрій пам`яті, адекватний, зустрічав їх. У 2019 році ОСОБА_5 жив у доньки, однак він попросив його забрати від неї та повернути його назад в батьківську хату. ОСОБА_3 було байдуже що він повертається в будинок, де нічого не було. Після цього ним опікувався його мати, невістка та онука. ОСОБА_5 казав, що будинок на ОСОБА_29 - його доньці. А будинок, де він проживав, - онуці, оскільки його син тяжко хворів. Заповітів було декілька. Він знає про заповіти зі слів матері, самі заповіти він не бачив. Про заповіт 22 року йому не відомо, оскільки на той час він був обмежений в спілкуванні з родичами. Телефон його матері був заблокований, ніхто не міг до ОСОБА_5 додзвонитися. Після складання останнього заповіту не минуло й місяця, як дядько помер. ОСОБА_5 постійно боявся, що донька буде вимагати аби він все переписав на неї. Влітку 21 року, коли дядько подзвонив його матері, то тривожним голосом сказав, що його донька зараз приїде забирати гроші за пай. Вона приїде до нього й він один не знає, що з нею робити. Він тоді боявся, що його заберуть.

Допитаний як свідок ОСОБА_30 пояснив, що він працює дільничим офіцером поліції. 21.01.2022 була реєстрація з приводу того, що хтось не дозволяє бачитися із дідусем. Заявниця хотіла поспілкуватися, але не було доступу до дідуся. За ним була закріплена територія по АДРЕСА_1 . Він не пам`ятає, у зв`язку із чим і про що спілкувалися із заявниками. Ним була прийнята відповідна заява. Довідку щодо розгляду заяви було складено та надано заявнику. Із ОСОБА_5 він не знайомий і не спілкувався.

Допитана судовий експерт ОСОБА_6 пояснила, що нею виконана почеркознавча експертиза по справі. Незвичні умови виконання підпису обумовлені або наявністю хвороби або поважним віком, встановлені діагностичні ознаки фізіологічного порушення писемності, він мав сталий характер та розвивався з поважним віком. Стосовно медичних препаратів вона не може дати відповідь, оскільки це не входить в її компетенцію. Вплив алкоголю або наркотичних речовин виключається, збиваючі фактори зовнішні (незвична поза, погане освітлення) або внутрішні (психологічний, хворобливий стан), які впливають на письмову навичку, при складенні заповіту. Такі збиваючи внутрішні фактори мали місце, у поданих зразках такі ознаки також проявлялися, тобто мали стійкий характер. Ці ознаки характерні для людей похилого віку. Вони можуть пропускати літери, спрощують букви. Предметом дослідження не було виявлення психологічного або фізичного впливу на людину. Вона дала відповідь лише про збиваючи фактори, які були зазначені в ухвалі.

Обставини справи, зміст спірних правовідносин

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.02.2022 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6 т.1).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29.06.2019 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7, 45 т.1).

Відповідно до заповіту від 19.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Яценко Я.В., ОСОБА_5 заповів:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:5051, яка розташована: Олексіївська рада Кіровоградського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_3 , - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- житловий будинок з господарськими будинками та побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , земельну ділянку, яка розташована на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району та області, належної йому на підставі Державного акта на землю серії КР №002697 від 04.02.1997 №98-р, - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 8 т.1).

У заповіті від 23.06.2017, посвідченим приватним нотаріусом Літвіновою Л.В., ОСОБА_5 розподілив спадщину наступним чином:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:5051, яка розташована: Олексіївська рада Кіровоградського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_3 , - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- житловий будинок з господарськими будинками та побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , а також земельну ділянку площею 4,05 га, яка розташована на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, належної йому на підставі Державного акта на землю серії КР №002697 від 04.02.1997 №98-р, - ОСОБА_1 ;

- належну йому на підставі держваного акта на право власнсті на земельну ділянку серії КР №064424, виданого 12 вересня 2005 року Кіровоградською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, земельну ділянку площею 4,06 га, кадастровий номер :02:000:0448, яка розташована на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у рівних частках кожній (а.с. 9 т.1).

Як вбачається із заповіту від 20.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Флоренко С.К., ОСОБА_5 заповів своє майно:

- житловий будинок з господарськими будинками та побутовими будівлями та спорудами та земельні ділянки площею 0,51 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , а також земельну ділянку площею 4,05 га, яка розташована на території Олексіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, належної йому на підставі Державного акта на землю серії КР №002697 від 04.02.1997 №98-р, - ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 10 т.1).

У заповіті від 20.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Озерною О.П., ОСОБА_5 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право, - ОСОБА_31 (а.с. 70 т.1).

Згідно із заповітом від 19.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Озерною О.П., ОСОБА_5 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право, - ОСОБА_3 (а.с. 71 т.1).

У відповіді Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 18.02.2022, яка адресована ОСОБА_32 , зазначено, що її звернення зареєстроване в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №4909 від 04.02.2022. Звернення розглянуто відповідно до вимог ЗУ «Про звернення громадян» 04.02.2022 працівниками Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, складено відповідну довідку (а.с.12 т.1).

У довідці «Про результати проведеної перевірки за повідомленням гр. ОСОБА_1 щодо неправомірних дій» Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області зазначено, що до чергової частини надійшло звернення гр. ОСОБА_1 , яка повідомила, що донька дідуся відмовляється, що вона його провідувала. Вказану подію було зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Кропивницького РУП за №4909 від 04.02.2022. В ході проведення перевірки з гр. ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду та попереджено про відповідальність згідно із чинним законодавтсвом (а.с. 13 т.1).

ОСОБА_1 04.02.2022 звернулася із заявою до начальника Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області з проханням притягнути до відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_33 у зв`язку із тим, що утримують її дідуся - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , обмежують спілкування з ним (а.с. 15 т.1).

У поясненнях начальнику РУП ГУНП в Кіровоградській області від 04.02.2022 ОСОБА_1 , зокрема, вказала, що близько 13:30 год 04.02.2022 вона приїхала провідати свого дідуся ОСОБА_5 , який знаходився у дочки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Дідусь перебуває у дочки два місяці. ОСОБА_34 мав агресію до дідуся 2,5 роки тому (душив). Зараз зв`язку з дідусем не має. Дідусь подзвонив нам і попросився, щоб його забрали від доньки, після цього телефон вимкнули. Прибувши до місця перебування дідуся, ОСОБА_34 заборонив заходити до його володіння. На прохання поспілкуватися по телефону відреагував агресивно (а.с. 14 т.1).

Як вбачається із спадкової справи 4/2022 від 22.02.2022, заведеної після смерті ОСОБА_5 , із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 (а.с. 42- 77 т.1).

У довідці Катеринівської сільської ради зазначено, що ОСОБА_5 із 1983 року і до дня смерті зареєстрований та постійно проживав у АДРЕСА_3 . На день смерті в будинку проживав сам. Заповіт від імені ОСОБА_5 посвідчувався виконавчим комітетом Олесіївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області 20.10.2014 за №4 на день смерті не змінено та не скасовано (а.с. 46 т.1).

У інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) перелічені заповіти складені ОСОБА_5 та зазначено чинним заповіт від 19.01.2022 (а.с. 48-67 т.1).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/112-23/5697-ПЧ від 31.07.2023 рукописні записи від імені ОСОБА_5 та підпис у графі «Підпис:», розташовані на лицевому боці заповіту, складеного о 10 год 21 хв 19 січня 2022 року від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , посвідченого 19.01.2022 Озерною О.П., приватним нотаріуссом Кропивницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №20 виконані ОСОБА_5 . Рукописні записи від імені ОСОБА_5 та підпис у графі «Підпис:», розташовані на лицевому боці заповіту, складеного о 10 год 21 хв 19 січня 2022 року від імені ОСОБА_5 , посвідченого 19.01.2022 Озерною О.П., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстріза №20 виконані у незвичних умовах, під впливом «збиваючих» факторів, відносно стійого (звичного) характеру незвичності письма ОСОБА_5 , які могли бути обумовлені наявністю у нього захворювання (хворобливого стану) або вікових змін, які впливали на його письмово-рухові функції (а.с. 146-162 т.1).

Судом також досліджено аудіозапис, наданий представником позивача (а.с. 131 т.1).

Релевантні джерела права

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч. 4, 8, 9 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.

Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц (провадження № 61-21701св18), від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 (провадження № 61-22758св19) та від 22 вересня 2021 року у справі № 760/8650/19 (провадження № 61-2962св21).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) сформовано правову позицію про те, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Принципи свободи заповіту та поваги до останньої волі заповідача є основоположними принципами спадкового права, які забезпечуються та охороняються державою.

Втручання у заповідальне розпорядження спадкодавця без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Оцінка доказів та висновки суду

Дослідивши надані сторонами докази, суд звертає увагу на наступне.

Представником позивача у судовому засіданні надано носій інформації із записом звукозапису розмови, як зазначає остання у своїх пояснення це розмова між позивачем, чоловіком відповідача та ОСОБА_5 за 11.06.2019 (а.с. 129-131 т.1). Представник відповідача у своїй заяві просив визнати цей запис неналежним, недопустимим та недостовірним доказом, оскільки він поданий із порушенням вимог ЦПК України, голоси не можливо ідентифікувати, не зрозуміло де, коли, ким, на який пристрій здійснено запис тощо.

Оцінюючи вказаний доказ, суд звертає увагу, що відповідач не визнав належності голосів зазначених на записі їй чи іншим особам, в той же час позивачем та її представником не ставилося питання про призначення відповідної експертизи для визначення належністі голосів тим чи іншим особам, а отже вказаний доказ не відповідає критеріям достовірності. Тому суд розцінює вказаний доказ як недостовірний та не враховує його при вирішенні спору.

Крім того, представник позивача адвокат Васильченко З.С. у судовому засіданні 19.03.2025 просила поновити строк для подання доказів та долучити до матеріалів справи відповідні докази: заява ОСОБА_16 до Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області та відповідь поліції. Проте у зв`язку із порушенням вимог ст. 83 ЦПК України (відсутність належного обґрунтування ненадання вчасно вказаних доказів, ненадсилання доказів відповідачу тощо), яке розцінено судом як зловживання правом, вказані докази не прийняті судом до уваги.

Досліджуючи інші докази, які долучені сторонами, суд звертає увагу, що позивач не довів наявність впливу насильства (фізичного чи психічного) на волевиявлення спадкодавця. Так, жоден із свідків, які були допитані за клопотанням позивача, не були очевидцями обставин складання оспорюваного заповіту та останніх днів життя ОСОБА_5 ..

Звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів самі по собі не доводять наявність насильницького впливу на ОСОБА_5 ..

Будь-яких доказів, які б свідчили про застосування насильства до ОСОБА_5 з метою впливу на його волевиявлення, позивачем не надано. Міркування представника позивача щодо впливу на ОСОБА_5 відповідачем чи членами його сім`ї базуються тільки на припущеннях.

Отже, позивачем не доведено, що заповіт ОСОБА_5 від 19.01.2022 було вчинено під впливом насильства, а отже підстав для визнання його недійсним немає.

Оскільки суд не задовольняє позовні вимоги, то судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 95, 141, 224-225, 235, 258-260, 263-265, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення проголошено 28.04.2025.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя О.О.Квітка