Справа № 465/3990/24 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/3942/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та дружину до досягнення дитиною трьох років.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 серпня 2022 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, у якому народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З грудня 2023 року вони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, вона самостійно здійснює догляд за дитиною, не працює, фактично знаходиться на утриманні свого чоловіка, який надає кошти нерегулярно та лише після її численних телефонних нагадувань та прохань Їх дитина підростає, розвивається, йому необхідне повноцінне харчування, придбання одягу, взуття, памперсів, предметів особистої гігієни, іграшок, книжок, для його всестороннього та гармонійного розвитку, однак кошти на утримання дитини відповідач перераховує нерегулярно, не завжди з ним є мобільний зв`язок, оскільки відповідач проходить службу в ЗСУ України. Вважає, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дітей, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, з врахуванням саме інтересів дитини, а також стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дружини в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), оскільки їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом з нею, позивач здійснює догляд за дитиною, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною трьох річного віку.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом, а саме з 22.05.2024 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) по досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з дня звернення до суду з позовом, а саме з 22.05.2024.

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів піддано негайному виконанню у межах платежу за один місяць.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що він в повному обсязі забезпечує сина, по мірі можливостей особисто або через свою матір, забезпечує продуктами харчування, одягом, памперсами. Вказує, що він не має змоги сплачувати аліменти в розмірі, визначеному судом, оскільки є військовослужбовцем ЗСУ України і значну частину заробітної плати витрачає на військові потреби для себе та своїх побратимів. Наголошує, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дружини.

З наведених підстав просить рішення суду змінити, визначивши розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 , на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 5 000 гривень, починаючи з дня звернення до суду з позовом, а саме з 22.05.2024 до досягнення дитиною повноліття, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 січня 2025 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2024 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2024 року призначено на в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 28 квітня 2025 року, то датою ухвалення постанови є саме 28 квітня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що чинним сімейним законодавством передбачений обов`язок батьків утримувати неповнолітніх дітей і такий обов`язок є рівним, а оскільки відповідач є працездатним та може сплачувати аліменти на утримання сина, з нього на користь позиваки підлягають стягненню аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що буде відповідати вимогам розумності та справедливості. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою працездатного віку, на утриманні інших осіб не має, може надавати матеріальну допомогу дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, що не досягла трьох років, а відтак стягнення з відповідача на користь позивача 1/6 частки від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років відповідатиме вимогам сімейного законодавства.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2022 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №1527.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 19 січня 2023 року Відділом державної реєстрації цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №158774 від 08 травня 2024 року ОСОБА_2 та син сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки, виданої начальником штабу-заступником командира Військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_4 від 23 серпня 2024 року №4387 вбачається, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_3 .

Заперечуючи щодо стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції не враховано, що він в повному обсязі забезпечує сина, по мірі можливостей особисто чи через матір, забезпечує продуктами харчування, одягом, памперсами, що підтверджується платіжними інструкціями, у зв`язку з чим, на його думку, достатнім буде стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 щомісячно, оскільки більшу суму утримання сплачувати не має можливості.

Надані відповідачем платіжні інструкції про перерахування коштів позивачці свідчать про перерахування коштів, однак, на думку колегії суддів, розмір перерахованих коштів не є достатнім для забезпечення матеріальних потреб малолітньої дитини, стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Враховуючи те, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, її потреби, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також наявність постійного заробітку у відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, оскільки, саме такий розмір аліментів буде відповідати інтересам та забезпечувати достатній рівень життя дитини, а також не суперечитиме інтересам відповідача.

Частиною 3 статті 182 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Оскільки вибір способу стягнення аліментів є прерогативою лише одержувача аліментів, безпідставними є доводи апеляційної скарги в частині визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 гривень, щомісячно, до досягнення сином повноліття.

Аналізуючи довідку про доходи ОСОБА_1 , визначений судом розмір частки, колегія суддів приходить до висновку, що розмір аліментів, що підлягатимуть до стягнення відповідача, становитиме в межах 5000.00 грн.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою працездатного віку, на утриманні інших осіб не має, може надавати матеріальну допомогу дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, що не досягла трьох років, а відтак стягнення з відповідача на користь позивача 1/6 частки від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років відповідатиме вимогам сімейного законодавства.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом ч.ч. 1, 2, 4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Відповідно до статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, це можливість чоловіка надавати таку допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина до досягнення дитиною трирічного віку має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони разом не проживають, з огляду на те що відповідач припинив сім`ю матеріально забезпечувати, добровільно коштів на утримання дитини та матері дитини, яка не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною, не надає, хоча має таку можливість, оскільки працює, а відтак матір дитини має право на матеріальне утримання відповідачем до досягнення дитиною трирічного віку.

Відтак, враховуючи положення статті 84 СК України, право дружини на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, та зважаючи на те, що позивачка отримує від держави лише соціальну допомогу, яка, як на її утримання, так і на утримання дитини, є недостатньою, в той час, як відповідач офіційно працевлаштований, належними та допустимим доказами не довів, що він немає можливості надавати допомогу на її утримання, наявність інших істотних обставин, які могли б впливати на можливість сплачувати аліменти на дружину, колегія суддів вважає, що з урахуванням інтересів та потреб матері, з якою проживає дитина, передбаченого законодавством права дружини на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років.

Однак, на переконання колегії суддів, сукупний розмір аліментів на утримання дружини в розмірі 1/6 частки від заробітку та сина у розмірі 1/4 частки від заробітку ОСОБА_1 , є надміру завищеним та таким, що покладає на платника аліментів надмірний тягар, а тому, враховуючи норми чинного законодавства України, виходячи з засад розумності та справедливості колегія суддів вважає, що достатнім та обґрунтованим розміром аліментів, які підлягають стягненню на утримання дружини до досягнення сином трирічного віку є 1/8 частка від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів.

Відтак, виходячи із засад розумності та справедливості, а також дотримання балансу інтересів сторін, колегія суддів вважає, що достатнім та обґрунтованим розміром коштів, які підлягають стягненню на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку, є 1/8 частка від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, а тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру аліментів на ОСОБА_2 до досягнення дитиною трьохрічного віку, зменшивши його до 1/8 частки від заробітку (доходу) платника аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2024 року в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до досягнення дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, змінити, зменшивши їх розмір з 1/6 до 1/8 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 28 квітня 2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк