Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.04.2025 Справа №607/8629/25 Провадження №2-о/607/328/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М., присяжних Штопко Ю.С., Пацалюк Ю.А.,

за участю секретаря судового засідання Козак О..Є., прокурора Житовецька О.А., представника заявника ОСОБА_1 , законного представника ОСОБА_2 , особи, щодо якої вирішується питання госпіталізації ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за заявою в.о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Фарійон Н.Я. про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ :

В.о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Фарійон Н.Я. звернулася із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради без його згоди, для стаціонарного лікування.

В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що у ОСОБА_3 наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих та її безпорадність самостійно задовольняти основні життєві потреби.

У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Сулько О.В. заяву підтримала і пояснила, що громадянка ОСОБА_3 28.04.2025 в ургентному порядку за скеруванням лікаря амбулаторно-поліклінічного відділення Наталі Кордуби з діагнозом: Інший вид шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки за змішаним типом. Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 28.04.2025 року, комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування пацієнтки ОСОБА_3 можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару а також підтвердила наявність в неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих та її безпорадність самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Прокурор в судовому засіданні заяву про госпіталізацію ОСОБА_3 у примусовому порядку до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, без його згоди підтримала.

ОСОБА_3 в силу свого психічного стану не змогла висловити свою думку.

Адвокат Підкова І.Р. підтримала заяву.

Законний представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що її донька поводить себе агресивно і неадекватно, побила її.

Судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

У судовому засіданні з`ясовано, що ОСОБА_3 поступила в стаціонар КНП Тернопільська обласної клінічна психоневрологічна лікарня ТОР 28.04.2025 року в ургентному порядку за скеруванням лікаря амбулаторно-поліклінічного відділення Наталі Кордуби з діагнозом: Інший вид шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки за змішаним типом.

Із змісту заяви про госпіталізацію ОСОБА_3 вбачається, що її було оглянуто комісією лікарів-психіатрів, які прийшли до висновку про необхідність госпіталізації.

Підставою для висновку були відомості про поведінку ОСОБА_5 , які надійшли від матері.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР від 28.04.2025, комісія дійшла висновку, що обстеження і лікування пацієнтки ОСОБА_3 можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару а також підтвердила наявність в неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих та її безпорадність самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Комісія врахувала психічний стан пацієнтки, анамнез життя і захворювання, зокрема, проживає з мамою-пенсіонеркою у важких матеріально-побутових умовах, є інвалідом 1 групи по психзахворюванню. Відставала в розумовому розвитку з раннього дитинства. Розвивалася із значним запізненням. В віці 8 років мама віддала її в Гримайлівську школу- інтернат. Класи не дублювала. Формально закінчила 9 класів. Трудових навиків привити не вдалося. З дитячого віку знаходиться на обліку у психіатра. До 18 річного віку отримувала соціальну допомогу. З 18 років визнана інвалідом 1 групи дитинства довічно. Неодноразово лікувалася в психіатричному стаціонарі. Остання госпіталізація 27.06.2024. Поступила на стаціонарне лікування у зв`язку із погіршенням психоемоційного стану: відмовляється від прийому ліків, агресивна в поведінці, інструкції не виконує, неконтрольовано вмикає газ, світло, воду. На зауваження реагує агресивно, побила свою маму, яка за нею доглядає. Доставлена в стаціонар бригадою швидкої допомоги. Пацієнтка психомоторно розгальмована. Постійно в русі. Інструкції не виконує. Не дає себе оглянути, б`ється, плюється. На місці не втримується. На поставлені запитання відповідей не дає, хоча постійно щось говорить нерозбірливо. Викрикує окремі звуки. Відмічається галюцинаторна симптоматика. Емоційно неврівноважена. Афектується безпричинно, схильна до імпульсивних дій. Критика хвороблива. Суїцидальних тенденцій не виявляє. Неохайна калом та сечею. Втрачені навики по самообслуговуванню.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.12.2013 у справі №607/15633/13-ц ОСОБА_3 визнано недієздатною та встановлено над нею опіку ОСОБА_2 .

Заслухавши учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що заяву слід задовольнити, зважаючи на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Виходячи з діагнозу, що поставлений ОСОБА_2 , амнестичних відомостей, що відображені в наданому суду висновку, пояснень лікаря, пояснень законного представника, суд доходить переконання, що госпіталізація ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, без її згоди, є доцільною та відповідає її інтересам, оскільки підтверджено, що вона хворіє тяжким психічним розладом, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих а також її безпорадність самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Тому, заяву представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, слід задовольнити.

Рішення підлягає до негайного виконання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 81, 263, 265, 273, 33-342, 352, 354 ЦПК України, Законом України «Про психіатричну допомогу», суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Надати психіатричну допомогу в примусовому порядку шляхом госпіталізації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування.

Рішення підлягає до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

ригінало

Головуючий суддяВ. М. Позняк

Присяжні /підпис/ Ю.С. Штопко

/підпис/

Ю.А. Пацалюк