Справа № 148/576/25
Провадження №6/148/16/25
У Х В А Л А
23 квітня 2025 року Тульчинський районний суд
Вінницької області
в складі: головуючого судді Ковганича С.В.
при секретарі Ліванчук А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про поновлення строку та визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню,
В С Т А Н О В И В:
Представник боржника звернулася в суд із заявою про поновлення строку та визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 13.03.2025 Тульчинським районним судом Вінницької області видано судовий наказ у справі №148/576/25, згідно якого з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття. Даний судовий наказ ОСОБА_1 отримав 24.03.2025 не особисто, а через батьків, так як він є військовим та перебуває в зоні бойових дій. Він дізнався про наказ лише зі слів батьків.
ОСОБА_1 вважає, що вказаний судовий наказ не підлягає виконанню повністю з наступних підстав.
Так, ОСОБА_3 у заяві про видачу судового наказу зазначила неправдиві відомості та ввела суд в оману щодо того, що ОСОБА_1 ухиляється від своїх батьківських обов`язків, не надаючи матеріальної допомоги, що абсолютно не відповідає дійсності. Він добровільно та постійній основі перераховує ОСОБА_3 грошові кошти на утримання їх дочки, самостійно забезпечує родину, так як ОСОБА_3 не працює, сплачує комунальні платежі по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у його приватній власності, де вони проживають.
ОСОБА_1 має намір забрати дочку у матері, оскільки та неналежно виконує свої батьківські обов`язки, однак на даний час цього зробити не може, так як перебуває на військовій службі.
ОСОБА_3 скористалась процесуальними особливостями наказного провадження та приховала від суду ряд суттєвих обставин.
Через дані обставини боржник змушений звернутися до суду з даною заявою. Просить поновити строк на визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню та визнати судовий наказ від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, про що свідчать довідки про доставку електронного документа (а.с.110,111) та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.112).
При цьому судом враховано, що 21.04.2025 представником боржника було подана до суду заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка ухвалою суду від 22.04.2025 була задоволена. Однак 22.04.2025 від представника боржника надійшла заява про відкладення судового засідання.
Оскільки законодавцем в цій категорії справ встановлений граничний десятиденний строк для розгляду такої заяви, то суд приходить до висновку, що чергове відкладення розгляду даної заяви призведе до порушення встановлених строків.
Згідно ч.3 ст.432 ЦПК України неявка стягувача та боржника не є перешкодою для розгляду заяви.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши заяву та матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 13.03.2025 Тульчинським районним судом Вінницької області у справі №148/576/25 було видано судовий наказ, який набрав законної сили 13.03.2025 (а.с.12), згідно якого із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Даний судовий наказ було отримано боржником 24.03.2025, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.15).
На думку боржника у нього повністю відсутній обов`язок щодо сплати стягувачу аліментів на утримання дочки за судовим наказом, у зв`язку з його самостійним забезпеченням родини, добровільним утриманням дочки та наміром забрати дочку у дружини.
Згідно копії довідки військової частини НОМЕР_1 від 03.06.2024 №515 (а.с.82) молодший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно копії акту №73 про фактичне проживання від 13.03.2025 (а.с.102) вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 проживають 3 осіб: ОСОБА_1 - військовослужбовець; ОСОБА_3 - дружина, проживає без реєстрації; ОСОБА_4 - донька, проживає без реєстрації.
Вважаючи судовий наказ від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню, представник боржника звернулась до суду із даною заявою.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 51 Коституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Тобто обоє батьків повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Відповідно до положень ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно п.7 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.
За змістом ч. 3 ст. 431 ЦПК України судовий наказ є видом виконавчого документу.
За змістом ст.160, 161 ЦПК України та гл.15 СК України право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто таке право є абсолютним, належить особі з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність, ані від розірвання шлюбу, ні від перебування у фактичних шлюбних відносинах.
Частиною 1 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Водночас ч.3 ст.181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законнних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, у випадку коли сторони не змогли досягнути домовленості щодо утримання своєї дитини законодавець визначив можливість вирішення даного питання шляхом звернення до суду. Тобто, у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком (матір`ю) дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати (батько) дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дитини таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Мається на увазі, що право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним та не обмежене в тому числі й перебуванням у зареєстрованому шлюбі чи то фактичним проживанням в одному помешканні.
Відповідно до п.7 ч.3 ст.2 ЦПК України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад цивільного судочинства.
За приписами ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Тобто обов`язку виконання судового рішення, що набрало законної сили, так само не ставиться в передумову волевиявлення боржника та він (обов`язок виконання рішення суду) не залежить від того чи розірвано шлюб між сторонами та чи проживають вони окремо.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
Статтею 432 ЦПК передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, оскільки визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.
Законодавець передбачив можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, у випадку, якщо наявні обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема, видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 20.02.2019 у справі 32-4671/11.
Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.
Разом з тим, з матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що судовий наказ було видано не помилково, а за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах, на сьогоднішній день боржником не надано суду доказів того, що його обов`язок виконати судовий наказ припинився. Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань боржника за судовим наказом, яким з нього стягнуто аліменти на утримання дитини.
Слід зауважити, що добровільна сплата боржником аліментів на дочку у період до видачі судом судового наказу не свідчить про відсутність у нього аліментних зобов`язань.
Суд вважає, що відсутні підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, з підстав, на які посилається представник боржника.
З огляду на те, що матеріально-правові та процесуально правові підстави для невиконання оспорюваного судового наказу відсутні, тому суд приходить до висновку щодо безпідставності вимог боржника про визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню.
Окремо слід зазначити, що заявлена представником боржника вимога про поновлення строку на визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню є також безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, оскільки нормами ст.173 та 432 України не обмежено будь-якими строками право боржника на подання заяви визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що в судовому засіданні не встановленопідстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, передбачених ч.2 ст.432 ЦПК України, тому суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити.
Керуючись ст.173, 432ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , про поновлення строку та визнання судового наказу від 13.03.2025 таким, що не підлягає виконанню відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: