КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ПрАТ АТ «Київводоканал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд стягнути з відповідача 6 776,51 гривень боргу за спожиті житлово-комунальні послуги, а також 596,63 гривень інфляційних витрат, 3% річних в розмірі 208,70 гривень та 2 270 гривень судового збору.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_1 , є власником квартири, до якої позивач надає житлово-комунальні послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та є споживачем послуг.

Відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання щодо сплати послуг центрального постачання холодної води, водовідведення, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка згідно діючих тарифів становить 6 776,51 гривень за період з 01.04.2019 року по 30.06.2021 рік. В добровільному порядку зобов`язання відповідач виконувати не бажає, а тому позивач просить суд стягнути вказаний борг з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04.11.2022 року позовні вимоги ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за комунальні послуги у 6 776,51 гривень, 596,63 гривень інфляційних втрат, 208,70 гривень 3% річних та 2 270 гривень судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04.11.2022 року скасувати.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі із порушенням територіальної юрисдикції (підсудності).

Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не правильно зазначив дату укладення договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, а також в мотивувальній частині не вірно зазначено прізвище та ініціали відповідача, що вплинуло на його думку на результат розгляду справи.

Також скаржник не погоджується з розрахунком заборгованості з водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2019 року по 30.06.2021 року, зазначає, що розрахунок є арифметично невірним, що також призвело до невірності розрахунку інфляційних витрат та 3% річних.

Зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи з нього заборгованість за спожиті послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, належним чином не встановив всіх обставини справи.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.06.2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК Українирозгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено ст. 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частинаперша-третястатті 367 ЦПК Українивстановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила № 630).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктп`ятий ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За частиноюдругоюст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил № 630 послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 статті 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 12 червня 2018 року.

Згідно до договору № від 16.07.2018 року, відповідач отримує послуги з централізованого водопостачання холодної води та водовідведення, умовами якого є своєчасне внесення оплати за спожиту воду та водопостачання.

Відповідно до п. 3.1 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Як вбачається з матеріалів справи, порушення умов Договорів та вимог, що передбачені наведеними вище нормативно правовими актами, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих в період з 01.04.2019 року по 30.06.2021 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість у розмірі 6 776,51 гривень за спожиті житлово-комунальні послуги, 596,63 гривень інфляційних втрат, 208,70 гривень 3% річних.

Посилання скаржника на те, що розрахунок заборгованості є невірним, не спростований останнім належними доказами, так як доданий до позовної заяви розрахунок є достатньо зрозумілим та вичерпним, в ньому зазначено всі терміни, суми погашення та прострочення, що є необхідними для правильного вирішення справи. Розрахунок є логічним, послідовним доказом підтвердження заборгованості відповідача, який відображає всі нарахування, які були визначені вище в розрахунку сум заборгованості та дозволяє простежити порядок нарахування заборгованості.

Отож, висновок суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належними доказами.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі із порушенням територіальної юрисдикції (підсудності), з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 30 ЦПК України передбачені категорії справ, для яких встановлено виключну підсудність, зокрема, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17(провадження № 61-30812св18) вказано, що позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності, оскільки предметом позову є зобов`язання, які випливають з надання послуг, які надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

Предметом позову в даній справі є стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Святошинського району м. Києва.

За таких обставин суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням права територіальної юрисдикції (підсудності).

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не вірно зазначив дату укладення договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення та в мотивувальній частині не вірно зазначив прізвище та ініціали скаржника, не впливає на правильність оскаржуваного рішення і може бути виправлено судом першої інстанції у порядку визначеними ст. 269 ЦПК України.

Суд першої інстанції повно встановив вищевказані обставини, у справі застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та як наслідок дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2022 - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді