Справа № 127/3096/25
Провадження № 2/127/484/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Шаміної Ю.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Фінансова компанія «Процент» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №5204-2501-3 від 15.01.2024. Свої вимоги мотивувало тим, що 15.01.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5204-2501-1 в електронній формі шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті позивача та підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «804754». Відповідно до умов договору позивач зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 5000,00 грн зі сплатою процентів за фіксованою процентною ставкою, що становить 2,5% від суми кредиту за кожен день користування (912,5 % річних), строком на 365 днів, тобто до 14.01.2025. Товариство виконало свої зобов`язання за договором кредиту та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 5000,00 грн на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , емітовану АТ «А-Банк», яка була вказана позичальником при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Однак, відповідач не повернув отримані кредитні кошти та не сплатив проценти за користування кредитними коштами в розмірі та строки, передбачені договором, в результаті чого станом на 20.01.2025 виникла заборгованість за договором про надання кредиту в розмірі 50625,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за кредитом; 45625,00 грн- заборгованість по процентах, нарахованих за період з 15.01.2024 по 14.01.2025. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №5204-2501-3 від 15.01.2024 в розмірі 50625,00 грн, а також судовий збір в розмірі 2422,40 грн та 10000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.02.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, а також витребувано у АК «А-Банк» інформацію в підтвердження отримання відповідачем платіжної картки та виписку про рух коштів по рахунку відповідача.

03 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просила провести реструктуризацію заборгованості, при цьому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач, зокрема, вказує на положення ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, яким Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктами 18 та 19. Крім того, зауважила, що листом Національного Банку України фінансовим установам рекомендовано пропонувати клієнтам-споживачам реструктуризацію заборгованості за споживчим кредитом або кредитні канікули у період дії військового стану. При цьому, відповідач наголосила, що проценти (плата за користування кредитом) можуть нараховуватися виключно в межах визначеного договором строку кредитування, після спливу вказаного строку нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 Цивільного кодексу України.

07.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтримав раніше подані позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. При цьому звертає увагу, що сторони договору погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати. Договір або його окремі положення недійсними не визнано, а отже є обов`язковими до виконання. Зауважує, що проценти нараховані за користування кредитом за період з 15.01.2024 по 14.01.2025, тобто в межах строку кредитування. Також зазначає, що сторонами погоджено денну процентну ставку, яка розрахована відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», саме на дату укладання такого договору, та діє протягом строку користування кредитом, зміни до кредитного договору не вносилися, тому відповідно відсутні правові підстави для перерахунку денної процентної ставки. Також звертає увагу, що в матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правничу допомогу.

Правом подання заперечень відповідач не скористався.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закон України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України.

Судом установлено, що 15.01.2024 ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Фінансова компанія «Процент» кредитний договір №5204-2501-3 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Фінансова компанія «Процент», через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця.

Вказаний договір був укладений шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті кредитодавця https://procent.com.ua та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

З візуальної хронології дій щодо укладення кредитного договору клієнтом слідує порядок дій здійснений сторонами кредитного договору щодо його укладення, а саме: 14.01.2024 о 22:58:07 створення позичальником даних по заяві на кредит, 14.01.2024 о 22:58:07 - автоматична перевірка по заяві, 14.01.2024 о 22:58:07 - перевірка позичальника по даними БКІ, 14.01.2024 о 22:58:07 - скорингова оцінка позичальника, 15.01.2024 о 09:08:15 - створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті позичальника, 15.01.2024 о 09:08:15 - позичальнику відправлено СМС повідомлення про погодження кредиту з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору, 15.01.2024 о 09:08:22 - позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт), 15.01.2024 о 09:08:22 - друкована форма укладеного кредитного договору надіслана позичальнику в особистий кабінет позичальника для завантаження, 15.01.2024 о 09:09:07 - кредитні кошти перераховано на картку позичальника.

Відповідач підписав вказаний кредитний договір №5204-2501-3 з додатками (таблиця обчислення загальної вартості кредиту, інформаційне повідомлення та повідомлення контактних даних) електронним підписом з одноразовим ідентифікатора «804754».

Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов`язується надати позичальнику кошти в розмірі 5000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені цим договором (п.1.1 Кредитного договору)

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом становить 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (річна процентна ставка 912,50%)

Строк надання кредиту відповідно до п.1.3 кредитного договору становить 365 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці, що є додатком №1 до кредитного договору.

Підписанням договору відповідач засвідчив, що до укладення договору ознайомився з текстом паспорту споживчого кредиту, договору та Правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема передбачену ст. 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування», частиною другою ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Тобто сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

15.01.2024 позивач на виконання зобов`язань за кредитним договором №5204-2501-3 від 15.01.2024 перерахував на банківську карту відповідача № НОМЕР_2 , яка вказана ним в особистому кабінеті, грошові кошти в сумі 5000,00 грн, що підтверджується копією квитанції №724445315 від 15.01.2024, а також випискою по рахунку відповідача, наданою АТ «Акцент-Банк», на виконання ухвали суду.

Не заперечує цю обставину і відповідач.

Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав. Доказів про виконання відповідачем своїх зобов`язань матеріали справи не містять та останніх їх не надав.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором №5204-2501-3 від 15.01.2024 станом на 20.01.2025 становить 50625,00 грн, з яких: 5000,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; 45625,00 грн прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом. Нарахування процентів проведено за період з 15.01.2024 по 14.01.2025, тобто в межах строку кредитування.

Відповідач не заперечує щодо заборгованості по тілу кредиту, однак вважає, що визначений розмір процентів є несправедливою умовою.

Слід зазначити, що відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Суд зважає, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами.

До звернення позивача до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості відповідач не звертався до суду з вимогами про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору. Кредитор перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма його умовами, а також надав йому інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових. Також позичальник не звертався до позивача з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були би йому незрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, оскільки при розгляді даної справи відповідач не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», його доводи про стягнення відсотків за користування кредитом, які зводяться до обґрунтування несправедливості умов кредитного договору, є безпідставними та відхиляються судом.

Щодо строку нарахування цих процентів, то суд звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду, просить стягнути проценти за період з 15.01.2024 по 14.01.2025,тобто в межах строку кредитування. В той же слід відмітити, що проценти за користування кредитом, які визначені відповідно до ст. 1048, 1056-1 ЦК України, є платою за правомірне користування коштами та не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вищевказаного положення Закону України «Про захист прав споживачів, а тому доводи відповідача суд не бере до уваги.

Щодо посилання відповідача на положення пунктів 18 та 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, то суд зазначає, що такі доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Так, положеннями п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто, вище вказаними положеннями передбачається звільнення позичальника від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за договором, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування

Разом з тим, позивачем не здійснювалося нарахування, передбачених статтею 625 цього Кодексу, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання, а також не заявлялось позовних вимог про стягнення неустойки.

Стороною відповідача помилково ототожнено проценти за користування кредитом (правове регулювання ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України), що нараховуються протягом строку дії договору (п. 1.2, 1.3 кредитного договору), із інфляційними втратми та 3% річних, які банк має право вимагати у боржника за прострочення зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, та неустойкою.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір заборгованості відповідача за процентами по кредитному договору №5204-2501-3 від 15.01.2024 в сумі 45625,00 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не виконала умови договору та не повернула у строк, встановлений договором, отримані кошти, продовжує ними користуватися, неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора позивача, існує заборгованість за кредитним договором, розмір якої встановлений судом, яка і підлягає стягненню з відповідача.

Окрім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2422,40 грн судового збору (судовий збір визначений з урахуванням понижуючого коефіцієнта).

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що відповідно до ст.131 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статей 137,141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), співмірними, необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Позивачем заявлено про врахування понесених судових витрат (професійна правнича допомога) при розподілі судових витрат між сторонами та в їх підтвердження надано: договір про надання юридичних послуг №03/06/2024 від 03.06.2024, довіреність від 03.06.2024, видану адвокату Руденку К.В., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт прийому-передачі наданих послуг №7 від 27.11.2024 до договору №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024, витяг з реєстру №1 до вказаного акту від 27.11.2024, платіжну інструкцію №1351 про оплату за надання юридичних послуг.

Відповідно до п. 3, 4 договору сторонами узгоджені вартість послуг та порядок приймання-передачі послуг.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг №7 від 27.11.2024 до договору №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024 та витягу з реєстру №1 до цього акту позивачу надані такі послуги: підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №5204-2501-3 від 15.01.2024 та клопотання про витребування доказів - 9000,00 грн, складання адвокатського запиту - 1000,00 грн.

Оцінюючи надані стороною позивача докази, зважаючи на результати розгляду справи та ухвалене судом рішення про задоволення позову суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, суд зважає, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг досліджених доказів є невеликим, а тому враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6000,00 грн витрат на правничу допомогу. Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.

Керуючись ст. 526, 527, 530, 536, 610-611, 625, 628, 629, 634, 638, 639, 642, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, Законами України «Про електронну комерцію», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 81, 133, 137, 141, 263-265, 273-279, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за Кредитним договором №5204-2501-3 від 15.01.2024 у розмірі 50625,00 грн (п`ятдесят тисяч шістсот двадцять п`ять гривень), з яких: 5000,00 грн тіло кредиту, 45625,00 грн проценти; а також 2422,40 грн судового збору (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) та 6000,00 грн (шість тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент», , місцезнаходження: бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, м. Київ;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна