30 квітня 2025 року м. Київ
Апеляційне провадження №22-ц/824/1774/2025
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 11 червня 2024 року у м. Київ, у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги,
У липні 2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» звернулося до суду з позовом, в якому просило суд стягнути з відповідача суму заборгованості за спожиті комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 15 545,83 грн. та судові витрати.
Позов обгрунтований тим, що розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 лютого 2013 року № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» передбачено здійснення перезакріплення об'єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс», «Печерська брама», «Хрещатик» та «Печерськжитло» на баланс КП «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва», яке згідно з розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 48 від 28 січня 2015 року перейменовано в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».
Відповідач ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 18 червня 2022 року є власником нежилого приміщення № 32 (підвал) загальною площею 163,8 кв.м. у жилому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 про заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованість у розмірі 15545,83 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території є доведеними, тому підлягають задоволенню, закінчення строку позовної давності припадає на 01 червня 2023 року, тобто на період дії запровадженого Кабінетом Міністрів України карантину, а строки визначені статтею 257 ЦК України, були продовжені на строк дії такого карантину, відтак відсутні підстави для висновку про сплив строку позовної давності.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не передано на розгляд справу за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва, враховуючи, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Голосіївського району міста Києва. При цьому, вказує, що дана справа не може бути підсудна Печерському районному суду міста Києва на підставі п. 9 ст. 28 ЦПК України, за місцем знаходження майна, оскільки позивачу та суду була відома адреса місця реєстрації відповідача.

Посилається на те, що враховуючи трирічний строк позовної давності, та те, що позивач подав позову 27 липня 2023 року, останній пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за червень 2020 року, а суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення необгрунтовано відхилив вказані доводи.

Також зазначає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу фактично наданих ним послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території та розміру цих послуг, то вказаний у розрахунку тариф (ставка) у розмірі 2,13 грн. за кв.м. є недоведеним і підстави для стягнення заборгованості відсутні.

Крім того, вказує, що суд безпідставно не врахував його клопотання про відкладення розгляду справи, яке було надіслано на електронну адресу суду з накладенням електронного цифрового підпису.

Позивач відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надав.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що згідно договору № 359 купівлі-продажу нежилого приміщення від 18 червня 2002 року, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення №32 (підвал) загальною площею 163,8 кв.м. у жилому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 та надає послугу з утримання будинку та прибудинкової території.

За спірний період позивач надав відповідачу наступні послуги: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових клітин, поточний ремонт та технічне обслуговування конструктивних елементів будинку, внутрішньобудинкових систем ХВП, ГВП, водовідведення, освітлення місць загального користування.

З розрахунку заборгованості за період з 01 червня 2020 року по 30 червня 2023 року, станом на 12 червня 2023 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 15545,83 грн. за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Згідно зі ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно з частини 1 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Згідно з пунктом 5, пунктом 12 частини 3 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів (пункт 1 частина 2 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Загальними умовами виконання зобов`язання, що встановлені статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно вимог частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З наведених обставин справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення №32 (підвал) загальною площею 163,8 кв.м. у жилому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та неналежним чином виконував зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг.

ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів виконання свого обов`язку по оплаті наданих послуг. Докази на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості в матеріалах справи також відсутні.

Надаючи оцінку встановленим обставинам та наданим сторонами доказам у їх сукупності, колегія суддів вважає, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг з утримання будинку по АДРЕСА_1 , які надаються чи надання яких забезпечується позивачем, а тому має оплачувати вартість фактично отриманих житлово-комунальних послуг з моменту їх фактичного використання.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 15545,83 грн.

Відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) а також до закінчення воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з червня 2020 року по липень 2023 року, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що строк позовної давності не пропущено, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості, у розмірі заявленому позивачем.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо визначення підсудності справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Приписами ч. 1 ст. 30 ЦПК України визначено, зокрема, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання житлово -комунальних послуг до нежитлового приміщення. Отже, такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за комунальні послуги має пред`являтися за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності. Тобто, позовні вимоги стосуються утримання нерухомого майна.

Вказаний висновок грунтується на правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, зокрема вказано, що позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності, оскільки предметом позову є зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення, які надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, наведені в ухвалі від 11 червня 2024 року, що дана справа підсудна Печерському районному суду міста Києва, враховуючи що нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 є обгрунтованими, а відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.

В апеляційній скарзі відповідач також вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, так як суд не врахував його клопотання про відкладення розгляду справи, яке було надіслано на електронну адресу суду з накладенням електронного цифрового підпису.

З матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2024 року на електронну адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (а.с. 101).

Вказане клопотання залишено судом поза увагою, що вбачається зі змісту рішення суду, в якому суд вказав, що відповідач, повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив.

Разом з тим, заявлене стороною клопотання про відкладення розгляду справи не є обов`язковим для суду. Положення ч. 2 ст. 223 ЦПК України визначають підстави, за яких суд відкладає розгляд справи. Наведені відповідачем обставини не можуть бути визнані такими, що є обов`язковою підставою для відкладення розгляду справи. До того ж, матеріали справи містять виклад доводів відповідача у відзиві на позовну заяву не урахування судом клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не призвело до ухвалення незаконного рішення по суті вирішення спору. Тому вказана обставина не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачем надання відповідачу послуг та обгрунтованості тарифу за такі послуги, оскільки від ОСОБА_1 не надходило жодного повідомлення стосовно ненадання послуг з управляння будинком; надання їх не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості.

Крім того, відповідач у встановленому законом порядку не відмовився від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: