Справа № 182/4167/24
Провадження № 2/0182/189/2025
Р І Ш Е Н Н Я
28.04.2025 року м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Рунчевої О.В.,
секретаря судового засідання Паламарчук П.Ю.,
розглянувши в залі суду в м. Нікополі у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання місця проживання дитини з батьком, -
19.11.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з згаданим вище позовом про визначення місця проживання дитини, посилаючись на наступні обставини.
25.03.2015 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб. Від даного шлюбу у подружжя народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні стосунки між сторонами були припинені, і рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2018 року шлюб між ними було розірвано. Дитина залишилась проживати з батьком, а мати, в свою чергу, самоусунулась від виховання дитини. ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, з дитиною бачиться дуже рідко. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються батьком самостійно, без участі та підтримки матері. При зверненні до органів місцевого самоврядування для захисту прав та інтересів дитини запитують дозвіл матері на переведення в іншу школу. Відповідачка, в свою чергу, чинить перешкоди, зовсім не виходячи на контакт та ігноруючи прохання позивача щодо вирішення спільних питань в інтересах дитини.
З огляду на викладене вище, позивач просить суд визначити місця проживання дитини ОСОБА_4 разом з ним.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.21-22).
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.04.2025 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду (а.с.69).
Сторони в судове засідання не з`явились.
28.04.2025 року до канцелярії суду від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, на позовних вимогах наполягає (а.с.64).
03.04.2025 року на адресу суду від начальника ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4» Нікіти Завгороднього надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 , де вона повідомляє суд, що на теперішній час знаходиться під вартою. Проти визначення місця проживання її дитини разом з батьком не заперечує. Зазначає, що з моменту народження дитини ніде не працювала, в установі виконання покарань до праці не залучалась з незалежних від неї причин, а тому не зможе сплатити судові витрати (а.с.61).
Представник третьої особи ОСОБА_6 28.04.2025 року надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Просить позовні вимоги задовольнити та прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства України (а.с.66).
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Справа розглядалась без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 07.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Нікопольському району реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, дитина залишилась проживати разом з батьком, рішення набуло чинності 23.11.2018 року (а.с.6).

Як зазначає ОСОБА_1 в своєму позові, він разом з донькою ОСОБА_7 та матір`ю ОСОБА_8 зареєстровані та фактично проживають в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про склад сім`ї та Актом від 08.07.2024 року, наданим головою ОСББ «Промінь-23» Струс С.М., де зазначено, що дитина проживає разом з батьком з 2017 року (а.с.7,8). В акті обстеження побутових умов зазначено, що квартира вмебльована, в наявності сучасна побутова техніка, дитина має власну кімнату, для виховання та розвитку дитини створені всі необхідні умови (а.с.33).

ОСОБА_3 навчається в 4-А класі Нікопольського ліцею №24 (а.с.9) та є вихованкою Громадської організації «Бійцівський клуб Кайман» (а.с.10).

Відповідачка вихованням доньки не займається, не відвідує, матеріально не забезпечує.

Даний факт підтверджується характеристикою, наданою президентом ГО «БК Кайман» ОСОБА_9 , де зазначено, що вихованням дитини займаються її батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_8 (а.с.10).

Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Службою в справах дітей Нікопольської міської ради надано висновок № 2208 від 12.12.2024 року про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

Як зазначено у висновку, з 2018 року по теперішній час малолітня дитина ОСОБА_7 проживає разом з батьком. Працівникам Служби в справах дітей дитина пояснила, що бажає проживати разом з батьком, який приділяє належну увагу її вихованню, утриманню та лікуванню. Мати протягом тривалого часу не бере участі у догляді за донькою, на теперішній час перебуває під вартою, так як є підозрюваною у кримінальному провадженні, порушеному за ч.2 ст.121, ч.4 ст.185 КК України. Батько дитини позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, не має хвороб, які б перешкоджали у здійсненні виконання своїх батьківських обов`язків. В свою чергу, ОСОБА_2 працівникам Органу опіки та піклування надала пояснення, що не заперечує проти визначення місця проживання її доньки разом з позивачем (а.с.49-50).

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Також суд враховує надані позивачем докази про матеріально-побутові умови проживання, матеріальний стан, можливість позивача створити дитині умови для виховання і розвитку, виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. Окрім того суд зазначає, що незважаючи на визначення місця проживання дитини з одним з батьків, інший має рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що вони проживають окремо один від одного. Беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, а також те, що відповідачка позов визнала, суд не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком, позивачем по справі, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 15,141,263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 19, 141,160,161 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання місця проживання дитини з батьком - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.)

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О. В. Рунчева