П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року місто Київ

справа № 367/4190/17 провадження № 22-ц/824/1960/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О. І., суддів - Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н. В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - Головний сервісний центр МВС України

відповідач - Державна митна служба України

відповідач - Державна податкова служба України

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної митної служби України

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Кравчука Ю. В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Головного сервісного центру МВС України, Державної митної служби України, Державної податкової служби України про визнання права власності на автомобіль.

Позов обгрунтовано тим, 17 листопада 2015 року позивач придбав транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою рахунком серії НОМЕР_3 . Попереднім влаником вказаного транспортного засобу був ОСОБА_2 . На даний час реєстрацію транспортного засобу марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, скасовано, чим порушено право власності позивача на зазначене рухоме майно.

Позивач вказує на те, що пред`явлення належним чином оформленої вантажної митної декларації є обов`язковою передумовою для реєстрації транспортного засобу за особою, яка придбала його за кордоном. Проте він придбав автомобіль, який вже був зареєстрований на території України, а тому жодного відношення до його розмитнення не мав. При скасуванні державної реєстрації відсутній факт, що спірний автомобіль був зареєстрований на підставі знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин, фіктивних чи підроблених документів або такий, що розшукується правоохоронними органами України у зв`язку із викраденням.

ОСОБА_1 стверджує, що з метою надання йому можливості у повному обсязі реалізувати гарантовані та охоронювані законом повноваження власності щодо належного йому транспортного засобу він звернувся до суду.

У зв`язку із зазначеним просив суд визнати його добросовісним набувачем транспортного засобу «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, а також зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в Київській області зареєструвати за ОСОБА_1 транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску. Здійснити розподіл судових витрат.

У подальшому ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного сервісного центру МВС України, Державної митної служби України, Державної податкової служби України про визнання права власності на автомобіль задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС України, Державної податкової служби України відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач правомірно набув право власності на транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, та на даний час не має можливості зареєструвати дане право в державному реєстрі, тому вважав обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на вказаний автомобіль.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна митна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням та належною оцінкою обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та не взяв до увагу ту обставину, що відповідно до інформації, яка міститься в базах даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи митних органів не значиться інформація про оформлення у вільний обіг на митній території України транспортного засобу марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску. Згідно наявних форм обліку (Диспетчер ЗМК та Пасажирського пункту пропуску) вбачається, що транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, державний номерний знак Німеччини НОМЕР_4 , був ввезений на митну територію України 16.01.2010 по смузі руху «зелений коридор» митного посту «Тиса» Чопської митниці (на сьогодні Закарпатська митниця ДФС) громадянином ОСОБА_3 , що проживав в Німеччині за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 2 та 6 МК України канал, позначений символами зеленого кольору («зелений коридор»), призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню.

Громадяни, які проходять (проїжджають) через «зелений коридор», звільняються від подання письмової митної декларації. Звільнення від подання письмової митної декларації не означає звільнення від обов`язкового дотримання порядку переміщення товарів через митний кордон України.

Держмитслужбою повідомлено, що станом на 14.12.2021 ввезення на митну територію України транспортного засобу марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, здійснено 16.01.2010 через митний пост Тиса» Чопської митниці. Однак судом першої інстанції не враховано вказані обставини, хоча вони мають фундаментальне значення для правильного вирішення спору, а також жодним чином не надано належної правової оцінки зазначеним фактам.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що спірний транспортний засіб не був оформлений в митному режимі імпорт, відповідно, встановлені на імпорт такого товару митні платежі в обсязі і порядку, визначеному законодавством, сплачені не були.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна податкова служба України вказала, що предмет спору не є компетенцією контролюючого органу, який реалізує державну податкову політику та державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне старування, а тому вважає себе неналежним відповідачем у цій справі та просить виключити її зі складу відповідачів.

У запереченнях на апеляційну скаргу стороною позивача вказано на необґрунтованість доводів апеляційної скарги Державної митної служби України та відсутність підстав для її задоволення. Наголошено на тому, що право власності на спірний автомобіль позивачем набуто у законний спосіб, а скасування реєстрації транспортного засобу порушує право власності на автомобіль, оскільки він позбавлений можливості провести будь - які операції з продажу чи переоформлення спірного автомобіля. У матеріалах справи наявні докази на підтвердження розмитнення спірного автомобіля, який було ввезено на територію України на підставі ВМД №401004/9/009495 від 12.09.2009.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Шкварко А. В. належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Від преставника позивача - адвоката Шкварка А. В. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Просять апеляційну скаргу Держаної митної служби України залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач Головний сервісний центр МВС України явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Відповідач ОСОБА_2 про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулося на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Будь - яких заяв від вказаних відповідачів до суду не надходило.

З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, проте у судове засідання не з`явилися.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача Головного сервісного центру МВС України та відповідача ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник відповідача Державної митної служби України - Пухлій В. В. підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених в ній доводів та з урахуванням наданих пояснень.

Представник відповідача Державної податкової служби України Цатурян Е. В. за результатми перегляду справи просив ухвалити судове рішення з урахуванням обставин, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача Шкоріної О. І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Судом установлено, що згідно наявних форм обліку (Диспетчер ЗМК та Пасажирського пункту пропуску) вбачається, що транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, державний номерний знак Німеччини НОМЕР_4 , був ввезений на митну територію України 16.01.2010 по смузі руху «зелений коридор» митного посту «Тиса» Чопської митниці (Закарпатська митниця ДФС) громадянином ОСОБА_3 , що проживав в Німеччині за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних Книги обліку зареєстрованих транспортних засобів центру ДАІ з обслуговування м. Буча та Ірпінь при УДАІ ГУМВС України в Київській області, 19 березня 2011 року було проведено реєстрацію транспортного засобу «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вивезеного із - за кордону за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано державний номерний знак НОМЕР_5 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Вказаний транспортний засіб 19 травня 2011 року було знято з обліку в Центрі ДАІ для продажу, а також видано номерні знаки для разових поїздок 10АТ4913.

ОСОБА_1 придбав 17.11.2015 транспортний засіб «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, у попереднього власника ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_2 вартістю 120 000,00 гривень, що підтверджується довідкою - рахунком серії НОМЕР_3 від 17 листопада 2015 року.

02 листопада 2011 року Управлінням державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області було проведено перевірку законності проведення реєстраційних операцій транспортного засобу «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, та прийнято рішення про скасування реєстраційної операції відповідно до абзацу 3 пункту 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів країни від 07.09.1998 № 1388.

З 22 листопада 2011 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, серії НОМЕР_2 від 19.03.2011 видане Центром ДАІ, рахується в розшуку.

Як вбачається, згідно наданої Головним сервісним центром МВС України інформації, матеріали, які стали підставою для реєстрації та зняття з обліку автомобіля знищені відповідно до ст. 203 Наказу МВС від 10.01.2014 № 5 «Про затвердження Переліку документів, що створюються під час діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств та закладів охорони здоров`я, що належать до сфери управління МВС України, із зазначенням строків зберігання документів».

Відповідно до підсистеми «Митні документи» ЄДР МВС станом на 23 березня 2018 року транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, в митному відношенні не оформлювався.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що скасування реєстрації транспортного засобу марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, порушує його право власності на зазначене рухоме майно, оскільки він придбав автомобіль, який вже був зареєстрований на території України, а тому жодного відношення до його розмитнення не мав.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує право власності.

Позивачем за вимогами про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі № 185/5260/20-ц та від 18 жовтня 2023 року у справі № 756/12321/21.

У постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року по справа № 911/1278/20 викладені такі висновки щодо моменту виникнення права власності на транспортний засіб (автомобіль): «… Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України). Відповідно до статті 34 Закону №3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Отже, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону №3353-XII та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 8 від 06 січня 2010 року затверджено Порядок відомчої реєстрації та ведення обліку великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів. Відомчу реєстрацію та облік транспортних засобів, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, зокрема великотоннажних транспортних засобів та інших технологічних транспортних засобів, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони праці - Державна служба України з питань праці в особі його територіальних органів (пункт 1 Порядку). Юридичні і фізичні особи, інші особи, які є власниками технологічних транспортних засобів чи використовують їх на законних підставах, або уповноважені ними особи (власники) зобов`язані зареєструвати зазначені транспортні засоби протягом 10 днів після придбання або виникнення інших законних прав на їх використання, у тому числі у разі тимчасового ввезення на територію України. У такий же строк власники зобов`язані перереєструвати технологічні транспортні засоби у разі настання обставин, у зв`язку з якими виникла потреба у внесенні змін у реєстраційні документи (пункт 6 Порядку № 8). Технологічний транспортний засіб, що належить юридичній особі, реєструється за місцем реєстрації органу управління юридичної особи. Допускається реєстрація технологічного транспорту за місцем його експлуатації, у тому числі того, що перебуває у постійному користуванні або оренді юридичної чи фізичної особи (пункт 7 Порядку № 8). Експлуатація незареєстрованих технологічних транспортних засобів забороняється (пункт 8 Порядку № 8). Отже, як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.»

У справі, яка переглядається, позивач посилався на те, що він є власником спірного транспортного засобу «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, оскільки саме він придбав у попереднього власника ОСОБА_2 на законних підставах і оплатив його вартість, на підтвердження чого надав суду докази - довідку - рахунок серії ААЕ №579928 від 17 листопада 2015 року.

Транспортний засіб був переданий позивачу 17.11.2015 після оплати його вартості, отже останній набув право власності на спірний автомобіль.

Довідка-рахунок є документом, що підтверджує факт придбання транспортного засобу, тобто підставою набуття ОСОБА_1 права власності на транспортний засіб «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, був правочин, укладений між сторонами у справі.

Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Пунктом 8 Порядку № 1388 визначено, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, договори та угоди, укладені на товарних біржах, договори купівлі-продажу, оформлені в Державтоінспекції, копія рішення суду та ін.

Тобто, довідка-рахунок - це документ, який підтверджує правомірність придбання (купівлі-продажу) автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов`язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності.

Довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 28 Порядку ввезені в Україну транспортні засоби підлягають державній реєстрації на підставі заяв власників і митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронних митних декларацій або виданих органами доходів і зборів посвідчень про їх реєстрацію в сервісних центрах МВС.

Згідно пункту 30 Порядку до реєстраційних та облікових документів вносяться відомості про заборону відчуження і передачі права користування і (або) розпорядження транспортними засобами, дату їх зворотного вивезення та інші обмеження, що встановлюються органами доходів і зборів.

Відповідно пункту 33 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться. Для проведення перереєстрації транспортних засобів, зазначених в абзаці другому цього пункту, до підрозділів Державтоінспекції подаються засвідчені підписами сторін, що скріплені печатками, акти приймання-передачі транспортних засобів із зазначенням їх кольору, марки, моделі, року випуску, ідентифікаційних номерів складових частин, а для проведення перереєстрації транспортних засобів у разі їх відчуження - документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, разом із зазначеними актами.

Згідно з частинами першою, четвертою, дев`ятою статті 34 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (у редакції, на час виникнення спірних відносин) державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Зокрема, державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Відповідно до абзацу третього пункту 40 Порядку у разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Якщо виявлено факт підроблення митних документів, їх ксерокопії з необхідним поясненням надсилаються до органів доходів і зборів, у зоні діяльності яких проживають особи, за якими зареєстровані відповідні транспортні засоби.

Отже, усі транспортні засоби, що ввозяться на територію України, підлягають митному оформленню в порядку, встановленому чинним законодавством. Здійснюючи державну реєстрацію транспортних засобів, увезених із-за кордону, органи ДАІ МВС наділені повноваженнями щодо перевірки сплати мита та інших податків (зборів), передбачених законодавством при імпорті автомобілів. При цьому наявність документів про внесення зазначених платежів є обов`язковою умовою реєстрації таких ТЗ в органах ДАІ.

У разі відсутності відомостей про сплату мита та інших податків (зборів), передбачених законодавством при імпорті автомобілів, або встановлення факту, що документи, які підтверджують їх сплату, є фіктивними чи підробленими, органи ДАІ відмовляють у реєстрації ТЗ, а якщо такий факт встановлено в період експлуатації автомобіля після його реєстрації, відповідно до абзацу третього пункту 40 Порядку скасовують реєстрацію незалежно від того, хто є власником автомобіля - особа, що придбала за кордоном та ввезла в Україну цей ТЗ, чи інша особа, яка набула право власності на нього в подальшому.

Якщо ТЗ знімається з обліку і при цьому виявляється, що він був зареєстрований в підрозділі ДАІ за фіктивними чи підробленими документами, зокрема про сплату мита, працівники підрозділу ДАІ відповідно до абзацу третього пункту 40 Порядку оформляють у встановленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку ТЗ і передають усі відповідні документи та за наявності ТЗ до органів внутрішніх справ для подальшого проведення перевірки, а ксерокопії підроблених митних документів з необхідним поясненням надсилаються до митних органів, у зоні діяльності яких проживають особи, за якими зареєстровані відповідні ТЗ.

Беручи до уваги наведене правове регулювання є підстави стверджувати, що позивач фактично не погоджується із діями уповноважених органів, що мали право скасувати державну реєстрацію транспортного засобу у разі встановлення факту реєстрації його за фіктивними чи підробленими митними документами, а також без сплати митних платежів.

При цьому дії щодо скасування реєстрації транспортного засобу у разі встановлення факту несплати митних платежів чи підробки документів про їх сплату, незалежно від того, на кому лежить обов`язок сплатити зазначені платежі, не підлягає встаноленню під час розгляду цієї справи.

Такі правовідносини підлягають розгляду у порядку адмінінстративного судочинства, позаяк виявити факт державної реєстрації цього транспортного засобу за попереднім власником на основі правдивих документів (наданих до митного оформлення) та наявності/відсутності сплати передбачених законодавством обов`язкових митних платежів, зокрема наявність такого обов`язку у теперіншього власника спірного автомобіля потребує встановлення правомірності дій суб`єкту владних повноважень щодо скасування державної реєстрації транспортного засобу, що не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль не взяв до уваги вказані обставини, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки скасування державної реєстрації на спірний транспортний засіб не призвело до позбавлення ОСОБА_1 права власності на придбаний ним транспортний засіб, а лише обмежило його у праві користування цим автомобілем.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на рухоме майно (автомобіль) переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації, оскільки таке право переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору. У даному випадку право власності на придбаний автомобіль перейшло до позивача згідно укладеного між попереднім власником автомобіля та ОСОБА_1 договору купівлі - продажу транспортного засобу (довідкою - рахунком від 17.11.2015), що відповідало чинним нормам закону на момент вчинення цього правочину.

Отже, визнання права власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб марки «BMW 630», кузов НОМЕР_1 , 2008 року випуску, не підлягає встановленню у судовому порядку.

Загалом для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не звернув уваги, що автомобіль є рухомою річчю, та за загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання цього майна.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, за таких обставин рішення суду першої інстанції від 29 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог необхідно скасувати і в цій частині відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Щодо вимог ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС та Державної податкової служби України про визнання права власності на транспортний засіб, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції за захистом свого порушенного права власності на автомобіль і способом захисту обрав визнання за ним права власності на придбаний транспортний засіб, визначивши коло відповідачів, до яких заявив позовні вимоги.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, у поданій позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 не вказав, які саме права позивача на спірний автомобіль не визнають чи оспорюють відповідачі Головний сервісний центр МВС та Державна податкова служба України. Зокрема не зазначив та не надав доказів суду, на підтвердження існування цивільно-правових відносин між ним та Головним сервісним центром МВС та Державною податковою службою України.

Таким чином, звертаючись до суду із позовними вимогами до Головного сервісного центру МВС та Державної податкової служби України про визнання права власності на транспортний засіб, ОСОБА_1 обрано спосіб захисту порушеного, на його думку, права, що суперечить вимогам закону, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині щодо відсутніості законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС та Державної податкової служби України про визнання права власності на транспортний засіб.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано Державною митною службою України до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Отже, рішення Ірпінського міського суду Киїської області від 29 квітня 2024 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Головного сервісного центру МВС та Державної податкової служби України про визнання права власності на транспортний засіб колегія суддів залишає без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з позивача на користь Державної митної служби України підлягають судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 268,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Киїської області від 29 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати і в цій частині відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної митної служби України судовий збір у розмірі 2 268 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус