Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2025 Справа №607/2274/25 Провадження №2/607/1826/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Ромазана В.В.

за участю секретаря с/з Процишин Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (далі ТОВ «Він Фінанс») звернулося в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що 17.09.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договорі про надання фінансового кредиту №315400. Договір укладено в електронній формі. Відповідно до умов договору ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу позику у сумі 7000 грн строком на 30 днів. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №1, на підставі якого відбулось відступлення права вимоги, в тому числі за даним кредитним договором. Відповідно до протоколу загальних зборів, 25.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «Він Фінанс». Згідно розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості на дату укладення договору відступлення становить 22 100,00 грн, яка складається з: 5000 грн сума основного боргу; 2700 грн сума боргу за процентами; 13500 грн сума боргу на простроченими процентами; 900 грн сума боргу за штрафами. Крім того, позивач вважає, що на його користь слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 10 369,54 грн та 3% річних в розмірі 1989,02 грн.

Вказану заборгованість відповідачем не погашено.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №315400 в розмірі 34 458,56 грн та судові витрати.

Ухвалою від 07.02.2025 відкрито провадження у даній справі та ухвалено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

03.03.2025 представником відповідача подано суду відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечує щодо задоволення позову, оскільки вважає його необґрунтованим та безпідставним. Зазначає, що на думку сторони відповідача, ТОВ «Він Фінанс» не надано доказів на підтвердження оплати переходу права грошової вимоги до позивача за договором факторингу. Крім того, вказує, що договір факторингу було укладено за п`ять місяців до укладення кредитного договору між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна», тобто відповідна вимога не могла бути відчужена за договором факторингу до моменту укладення кредитного договору. Окрім того, зазначає, що в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували факт надання кредиту, а також укладення самого договору та не погоджується з сумами, вказаними в позовній заяві, які позивач просить стягнути з відповідача. З цих підстав просить в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Також вважає, що подана заява ТзОВ «Він Фінанс» подана із пропуском строку позовної давності, оскільки такі вимоги до відповідача могли бути пред`явлені до 17.10.2021 року. Крім цього, вважає, що стороною позивача не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували понесення ним витрат на правову допомогу.

У судове засідання представник позивача не з`явився, подавши клопотання про розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, подавши клопотання у якому просять розгляд справи проводити без участі сторони відповідача. В задоволені позовних вимог просять відмовити в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Суд, встановив, що 17.09.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №315400.

Згідно п. 1.1 Індивідуальної частини договору №315400, Товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 5000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Відповідно до п. 1.2 Індивідуальної частини договору №315400, сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1,71% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (624,15% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після надання кредиту.

Згідно п. 1.3 Індивідуальної частини договору №315400, сукупна вартість кредиту складає 151,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 7565,00 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 51,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 2565,00 грн ( у грошовому виразі).

Відповідно до п. 1.4 Індивідуальної частини договору №315400, строк дії договору 30 днів, але в будь якому разі цей день діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається строком на 30 днів.

Згідно із п.п.1.5.1., 1.5.2 п.1.5 зазначеного договору про надання фінансового кредиту, кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я Клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.

12.04.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (Фактором) та ТОВ «Авентус Україна» (Клієнтом) укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. (п. 2.1 Договору факторингу).

Згідно додаткової угоди №12 до договору факторингу №1 від 12.04.2018, вбачається, що в п.п. 1.1, 1.2 Договору зазначено: «викласти п. 3.1.1 Договору в наступній редакції, а саме фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів встановлюється в кожному реєстрі прав вимог окремо, та складає 18,50% від основної суми заборгованості (тіло кредиту); викласти п. 3.12 Договору в наступній редакції, а саме фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному реєстрі прав вимог і складає 782 580,22 грн сплачується фактором шістьма платежами».

Крім того, позивачем додатково нараховано відповідачу 3% річних в сумі 1989,02 грн та інфляційні втрати в розмірі 10 369,54 грн.

25.07.2024 відповідно до протоколу загальних зборів №1706 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «Він Фінанс».

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем ОСОБА_1 підписано індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №315400 від 17.09.2018, шляхом підписання вказаного документа за допомогою електронного-цифрового підпису.

В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа.

З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Таким чином, на підставі укладених між сторонами електронних договорів, які вважаються укладеними у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до вимог абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно абз. абз. 1, 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»).

У силу ч. 3 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.

За змістом наданої позивачем картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за договором №315400 від 17.09.2018, складеної ТОВ «Авентус Україна», за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 22100 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 5000, 00 грн., сума боргу за процентами 2700 грн; сума боргу за простроченими процентами 13500,00 грн; сума боргу за штрафами 900 грн.

В силу вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до вимог ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

В силу вимог ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Відповідно до вимог статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Такі правові висновки щодо кваліфікуючих ознак договору факторингу виклала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2018 у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 у справі № 465/646/11, від 11 жовтня 2019 у справі № 910/13731/17 та від 10 жовтня 2020 у справі № 638/22396/14-ц.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на ту обставину, що первинний кредитор ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору, але остання не виконує взяті на себе договірні зобов`язання: не здійснює щомісячного погашення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитними коштами.

Однак, оцінюючи докази надані стороною позивача, які на його думку підтверджують обґрунтованість позовних вимог, суд вважає, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт надання обумовленої суми кредиту відповідачу згідно умов договору №315400 про надання фінансового кредиту від 17.09.2018, у тому числі, які б підтверджували виконання первинним кредитором вимог пункту 1.5 (порядок надання кредиту). При цьому, заборгованість по тілу кредиту зазначена у позові та сума кредиту, яка надається згідно із договором (п.1.1), відрізняється. Відповідач заперечує факт підписання спірного договору електронним ідентифікатором, а також перерахування йому коштів.

Суд вважає, що розрахунок заборгованості за спірним кредитним договором не є доказом, який підтверджує факт отримання відповідачем спірних кредитних коштів, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавались в дійсності суми спірних коштів позичальнику в кредит.

Крім цього, судом встановлено, що за умовами договору факторингу №1 від 12.04.2018 передбачено обов`язок Фактора (Факторів) передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (Клієнтів) за плату, а Клієнта відступити Фактору право грошової вимоги (п. 2.1 договору факторингу). Фінансування згідно вказаного договору факторингу є сума коштів, що сплачується Фактором Клієнту за відступлення права вимоги на умовах цього договору.

Згідно додаткової угоди №12 до договору факторингу №1 від 12.04.2018, вбачається, що в п.п. 1.1, 1.2 Договору зазначено: «викласти п. 3.1.1 Договору в наступній редакції, а саме фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів встановлюється в кожному реєстрі прав вимог окремо, та складає 18,50% від основної суми заборгованості (тіло кредиту); викласти п. 3.12 Договору в наступній редакції, а саме фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному реєстрі прав вимог і складає 782 580,22 грн сплачується фактором шістьма платежами».

Водночас, до матеріалів справи позивачем не долучено доказів про те, що відповідним Фактором (ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (зараз - ТОВ «Він Фінанс)) було здійснення перерахування грошових коштів на рахунок Клієнта згідно договору факторингу №1 від 12.04.2018, які б підтверджували його укладення та виконання.

Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи Реєстр прав вимоги, що унеможливлює встановити, які саме права вимоги перейшли до позивача від ТОВ «Авентус Україна» стосовно зобов`язань відповідача, а також його акт прийому передачі.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та зроблені висновки, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості за договорами про надання фінансового кредиту №315400 від 17.09.2018, а тому приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивача, відтак, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Крім цього, суд, вирішуючи питання про заявлене клопотання відповідачем про застосування строку позовної давності, як відмову у задоволенні позовних вимог, а також клопотання про поновлення строку позовної давності позивача, виходить із такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.02.2022 у справі № 758/10335/16-ц

Таким чином, оскільки судом було надано правову оцінки обставинам справи, як наслідок встановлено безпідставність позовних вимог ТзОВ «Він Фінанс»» до відповідача ОСОБА_1 , відтак суд не вирішує питання щодо застосування строку позовної давності чи його поновлення, як підставу для відмови у позові позивачу.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 133, 141, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 612, 614, 629, 1046, 1048-1050 Цивільного кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 38750239, місцезнаходження м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8;

відповідач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан