КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9155/22-ц Головуючий у суді І інстанції Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/4449/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила розірвати договір довічного утримання від 01 жовтня 2015 року, укладений між нею та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. за реєстровим № 2360.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, а ухвалою цього ж суду від 01 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

09 квітня 2024 року Печерським районним судом міста Києва за заявою ОСОБА_1 постановлено ухвалу про передачу цивільної справи № 757/9155/22-ц за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року зазначену цивільну справу прийнято до провадження та повторно розпочато розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В підготовчому судовому засіданні 31 жовтня 2024 року судом першої інстанції було ініційоване питання про передачу цивільної справи № 757/9155/22-ц для подальшого розгляду за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва відповідно до вимог частини першої статті 30 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно із наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 03 липня 2023 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), позивачка ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 років, про що складено відповідний актовий запис № 11935.

Однак, питання щодо процесуального правонаступництва у порядку, передбаченому статтею 55 ЦПК України, судами не вирішувалось.

Представник відповідачки - адвокат Чередник С.В. у підготовчому судовому засіданні заперечував щодо передачі справи за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва, наполягав на розгляді справи судом за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 відповідно до вимог частини першої статті 27 ЦПК України, про що уже було постановлено ухвалу від 09 квітня 2024 року, яка набрала законної сили та не оскаржувалась.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року цивільну справу № 757/9155/22-цпередано за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва для подальшого розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Чередника С.В.звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та направити справу до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що всупереч вимогам статті 32 ЦПК України суд першої інстанції не здійснив розгляд даної справи, в якій заявлені позовні вимоги немайнового характеру та існує спір між сторонами з договірних правовідносин, після її передачі за підсудністю на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а повторно вирішив питання щодо територіальної юрисдикції спору, чим фактично допустив між судами України спір про підсудність цивільної справи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції). Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою було заявлено вимоги про розірвання договору довічного утримання, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , тому з огляду на те, що наслідки розгляду цієї справи впливатимуть на права та інтереси сторін договору щодо прав на нерухоме майно, зазначене зумовлює застосування до цього спору правил виключної підсудності, визначених частиною першою статті 30 ЦПК України.

Суд вказав, що ухвалення саме Дніпровським районним судом міста Києва рішення за результатами розгляду справи про розірвання договору довічного утримання, яка не підсудна цьому суду, оскільки підлягає розгляду за правилами виключної підсудності (за місцем знаходження об`єкту нерухомого майна, що є предметом договору) не відповідатиме критеріям судового рішення, які визначені у статті 263 ЦПК України, та є підставою, передбаченою статтею 378 ЦПК України, для його скасування і передачі справи на новий розгляд.

Виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 серпня 2019 року у справі № 855/364/19 (провадження № 11-871ав19) суд також зазначив, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ. Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом. Таке рішення є виконанням вимог закону.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва та підлягає направленню за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва, тобто за місцезнаходження об`єкту нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору від 01 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами спору.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною третьою статті 31 ЦПК України визначено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Застосування вказаних положень судом першої інстанції можливе лише один раз в одній справі.

Згідно зі статтею 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що повернення справи, яка передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, не передбачено процесуальним законом, оскільки така справа повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 17 лютого 2021 року у справі № 164/2138/19 (провадження № 61-13799св20) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 295/3792/16-ц (провадження № 61-18729св21).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судова практика щодо застосування положень статті 32 ЦПК України в частині того, що спори між судами про підсудність не допускаються, є сталою та незмінною.

Отже, повернення справи, яка передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, не передбачено процесуальним законом, оскільки така справа повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

При цьому слід ураховувати, що у відповідності до частини першої статті 3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди України утворюють єдину систему, а єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдиними засадами організації та діяльності судів, єдиним статусом суддів, обов`язковістю для всіх судів правил судочинства, визначених законом, обов`язковістю виконання на території України судових рішень (частина четверта статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 рокуцивільну справу № 757/9155/22-цза позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утриманнябуло передано за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва, а саме за зареєстрованим місцем проживання відповідачки ОСОБА_1 (а.с. 191, т. 1).

Вказана ухвала суду в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.

Однак, Дніпровський районний суд міста Києва оскаржуваною ухвалою від31 жовтня 2024 року, передаючи цивільну справу № 757/9155/22-цна розгляд Печерського районного суду міста Києва, фактично повернув справу на розгляд цього ж суду, чим допустив спір про підсудність.

Висновки суду першої інстанції на те, що ухвалене Дніпровським районним судом міста Києва рішення по суті спору не відповідатиме критеріям законності і обґрунтованості, оскільки на заявлені у цій справі позовні вимоги щодо розірвання договору довічного утримання поширюються правила виключної підсудності, що у свою чергу являється підставою, передбаченою статтею 378 ЦПК України, для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд за встановленою підсудністю, є передчасними, не відносяться до компетенції місцевого суду та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права.

Як визначено частиною другою статті 378 ЦПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

При цьому у справі, яка переглядається, позивачка ОСОБА_2 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1 і, незважаючи на наявні в матеріалах справи клопотання та відомості про її можливого спадкоємця за заповітом, суд першочергового не вирішив питання щодо процесуального правонаступництва та/або щодо закриття провадження у справі, тоді як сама відповідачка ОСОБА_1 наполягала на розгляді справи саме Дніпровським районним судом міста Києва за зареєстрованим місцем її проживання.

На зазначене суд першої інстанції не звернув увагу та помилково з власної ініціативи направив справу до Печерського районного суду міста Києва, по суті повторно здійснивши перегляд справи на предмет територіальної юрисдикції (підсудності).

Посилання районного суду в оскаржуваній ухвалі на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 серпня 2019 року у справі № 855/364/19 (провадження № 11-871ав19) за адміністративним позовом кандидата в народні депутати України в одномандатному виборчому окрузі № 198 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року, висунутого шляхом самовисування, до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови є нерелевантними спірному питанню територіальної підсудності даної справи, адже відповідні висновки були викладені в адміністративній справі, у якій йшлося про передачу позовної заяви для розгляду за підсудністю від Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, як суду апеляційної інстанції, до Шостого апеляційного адміністративного суду, як суду першої інстанції, тобто без наявності спору про підсудність між судами однієї і тієї ж інстанції, оскільки у цій справі йшлося про різну інстанційну підсудність.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19; від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц; від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).

Таким чином, посилання суду першої інстанціїна висновки щодо застосування норм процесуального права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2019 року у справі № 855/364/19 (провадження № 11-871ав19),є недоречними.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції принципу правової визначеності та вважає висновок суду про передачу справи за територіальною підсудністю на розгляд до іншого суду таким, що не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо передачі цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утриманняза підсудністю до Печерського районного суду міста Києва для подальшого розгляду не відповідає нормам діючого процесуального законодавства, тому відповідно до вимог статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідачки у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Положеннями частини першої статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Зокрема, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду (пункт 9 частини першої статті 353 ЦПК України).

У переліку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, не передбачено ухвали, визначеної пунктом 9 частини першої статті 353 ЦПК України. Тобто, ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду та ухвалена за підсумками її апеляційного перегляду постанова касаційному оскарженню не підлягають.

Враховуючи наведене, постанова апеляційного суду, ухвалена за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду за підсудністю не переглядається в касаційному порядку відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утриманнянаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції, тобто до Дніпровськогорайонного суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній