Номер провадження: 22-ц/813/647/25
Справа № 522/8620/22
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 жовтня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Павлик І.А. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

13 липня 2022 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, який мотивувала тим, що під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_4 (актовий запис про народження № 62 від 02.08.2007, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області).

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року у справі № 514/522/13-ц зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1 000,00 грн щомісячно.

Наразі дитина проживає разом із матір`ю, позивачка забезпечує дитині повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Відповідач, в свою чергу, подальшою долею дитини не цікавиться, участі в вихованні не приймає, матеріальної або будь-якої іншої допомоги не надає.

Тому позивачка ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 згідно рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 29.08.2013 у справі № 514/522/13-ц у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, стягнувши зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі позову до суду та до досягнення дитиною 18 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

08 грудня 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме висновку органу опіки та піклування від 28 листопада 2022 року № 01-11/1664/1 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29.08.2013 у справі № 514/522/13-ц, шляхом стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року в частині відмови у позовній вимозі щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в цій частині прийняти нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 . В іншій частині заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 зазначає, що судом першої інстанції не було повністю досліджено положення ст. 164 СК України в частині обставин, котрі суд має враховувати при розгляді питання про позбавлення відповідача батьківських прав, не було належним чином досліджено та надано правову оцінку доказам у справі.

Вказує, що суд першої інстанції акцентував увагу лише на висновку органу опіки та піклування, який вважає недостатньо обґрунтованим. Водночас, разом із позовом надавались й інші докази, що беззаперечно доводять самоусунення відповідача від утримання та виховання його єдиної дитини.

Зазначає, що неповнолітній ОСОБА_5 не проти позбавлення батька батьківських прав, оскільки батько не приймає участі у вихованні сина, вони не спілкуються; перешкод у спілкуванні та вихованні дитини позивачкою для відповідача не створювалось, що підтверджується відсутністю ініціювання останнім спорів про порядок виховання та спілкування з дитиною; ігнорування відповідача по даній справі, який відзиву, клопотань, заперечень тощо до суду не надавав.

Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, у вихованні та забезпеченні дитини участі не приймає (постанови Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 203/3505/19, від 08.12.2021 у справі № 311/563/20.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_6 .

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_6 звільнено з посади судді Луганського апеляційного суду (відрядженої до Одеського апеляційного суду), у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Із наведених підстав справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Кострицький В.В., Комлева О.С. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024 року).

Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року призначено справу до розгляду на 25 лютого 2025 року об 12-45 год, відкладено на 11 квітня 2025 року о 15.10 год.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.04.2025 вилучено суддю Комлеву О.С., новий суддя у складі суду Карташов О.Ю.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради повідомлено належним чином і в установленому законом порядку, повістку отримало 06.03.2025 21:50:10 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 175 зв.). Відповідач ОСОБА_2 повідомлений у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (проставлення на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення про відсутність адресата за вказаною адресою, яка перевірена судом шляхом отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру), до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

В іншій частині про зміну способу стягуваних аліментів - рішення суду не оскаржується.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 62 (а.с.13).

В графі мати та батько дитини вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно.

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року у справі № 1528/145/2012, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.16-17).

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року у справі № 514/522/13-ц стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1 000,00 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 02.04.2013 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 18-20).

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором оренди від 04.01.2022, декларацією № 0001-71РН-ТМА0 про вибір лікаря (пацієнт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Згідно висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.11.2022 № 01-11/1664/1вих як органу опіки та піклування виснувано про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 66).

У вказаному висновку зазначено, що батько дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області по м. Одесі та Одеській області не значиться. Згідно з довідкою № 459 від 03.10.2022, виданою Монастирською міською радою, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . В даний час за місцем реєстрації ніхто не проживає. Відповідно до інформації наданої Чортківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актових записів про смерть чи зміну імені ОСОБА_2 у відділі не виявлено. Батьку направлявся лист щодо надання письмових пояснень стосовно позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 за останньою відомою адресою його місця проживання ( АДРЕСА_3 ) та шляхом розміщення оголошення в газеті «Одеські вісті», проте станом на 04.11.2022 пояснень не надходило. Відповідно до характеристики від 05.06.2022 № б/н, виданої Одеською загальноосвітньою школою № 16 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради, рідний батько ОСОБА_2 сином не опікується, у вихованні участі не приймає. За час навчання в школі не був жодного разу. В ході проведення бесіди з неповнолітнім ОСОБА_4 спеціалістом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 16.09.2022 ОСОБА_5 рідного батька давно не бачив, вони не спілкуються. Батько не приймає участі у вихованні, ОСОБА_5 не проти позбавлення батька батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із відсутності і належних та достатніх доказів винної поведінки відповідача як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_4 , а нездійснення матеріального забезпечення дитини батьком не може свідчити про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов`язків.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Колегія суддів зауважує, що в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що суд зробив, в цілому, правильні висновки щодо відсутності підстав для доцільності позбавлення батьківських через відсутність доказів свідомого нехтування останнім такими своїми правами.

Частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно не погодився, і доводи апеляційної скарги наведеного не спростували, з висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради органу № 01.11./1664/1 вих від 28.11.2022 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки такий є недостатньо обґрунтованим. Зокрема, у висновку не наведено мотивів про причини усунення відповідача від утримання та виховання дитини.

Крім того, такий висновок є доказом у справі, якій підлягає дослідженню та оцінці судом разом з іншими докази у сукупності.

Суд також правильно врахував, що не є належним доказом свідомого навмисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, і необхідності застосування крайнього заходу як те, що відповідач жодним чином не опікується та не відвідує дитину, не турбується про матеріальне, моральне та фізичне виховання його сина, питаннями освіти та здоров`я не цікавиться, матеріально не утримує. Також не може бути підставою для застосування крайнього заходу невідвідування відповідачем навчального закладу, де дитина навчається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що і рішення суду про розірвання шлюбу, і рішення суду про стягнення аліментів, доказів належного виконання якого немає, ухвалені в заочному порядку.

Як пояснила позивачка в суді апеляційної інстанції, вони родиною з чоловіком та сином проживали в Черкаській області до 13.08.2011, після чого вона з дитиною поїхала жити до Одеської області, і саме після цього з відповідачем їхній зв`язок відсутній.

Отже, рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що неповнолітній ОСОБА_5 не проти позбавлення батька батьківських прав, оскільки батько не приймає участі у вихованні сина, вони не спілкуються; перешкод у спілкуванні та вихованні дитини позивачкою для відповідача не створювалось, що підтверджується відсутністю ініціювання останнім спорів про порядок виховання та спілкування з дитиною; ігнорування відповідача по даній справі, відповідачем відзиву, клопотань, заперечень тощо до суду не надано, оскільки відсутні докази того, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та її нормальному розвитку, таке не має вирішального значення для правильного вирішення питання.

Посилання позивачки, що разом із позовом нею надавались й інші докази, що беззаперечно доводять самоусунення відповідача від утримання та виховання його єдиної дитини - як-то копія договору оренди квартири від 04.01.2022 на підтвердження забезпечення виключно позивачкою житлових умов для дитини; копія декларації дитини з сімейним лікарем від 29.06.2022 та копія листа КНП «Дитяча міська поліклініка №4 ОМР від 01.07.2022 на підтвердження, що позивачка турбується про стан здоров`я дитини, копія характеристики дитини зі школи від 05.06.2022 на підтвердження, що у вихованні дитини приймають участь позивачка та названий вітчим; копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 11.07.2022 на підтвердження самоусунення відповідача від матеріального утримання єдиної дитини.

Вказане у своїй сукупності жодним чином не свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування батьком своїми обов`язками тощо.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, яким судом дано вірно оцінку.

Отже, рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Натомість, за наведених обставин, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції у рішенні не зазначив про необхідність змінити ставлення батька до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Тому колегія суддів наголошує, що відповідача має бути попереджено про обов`язок зміни ставлення до виховання дитини та слід роз`яснити, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька щодо сина протягом розумного строку після ухвалення оскаржуваного судового рішення, позивач може знову ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду як ухвалене з порушенням норм процесуального права підлягає зміни шляхом доповнення мотивувальної та резолютивної частини попередженням відповідача про необхідність належного виконання ним своїх батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина з покладення обов`язку на відповідний ООП обов`язку контролю за таким.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині про позбавлення батьківських прав змінити, доповнивши мотивувальну та резолютивну частину попередженням відповідача про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина та покладення на орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків у відношенні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У зв`язку із цим абзаци четвертий, п`ятий, шостий резолютивної частини вважати абзацами п`ятим, шостим, сьомим.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 25 квітня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький