Справа № 459/2288/24
Провадження № 2/459/636/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 квітня 2025 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Отчак Н.Я.

з участю секретаря Савіцької Б.Б.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Огорілка Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шептицької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

27.08.2024 позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.08.2024 до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 24 квітня 2012 року позивач та ОСОБА_3 (відповідач) перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАЦС по Роменському району Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області. Від спільного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Так як спільне життя у сторін не склалося, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.12.2014 шлюб було розірвано. Із жовтня 2014 року позивачка не підтримує жодних стосунків із відповідачем. Востаннє, що було відомо про ОСОБА_3 це те, що він перебував в місцях позбавлення волі. ОСОБА_4 із дня народження сина ІНФОРМАЦІЯ_2 , жодного разу його не бачив, не приймав жодної участі у його вихованні. Позивачка жила із сином в м. Бердянськ, Запорізької області. На даний час сину вже 9 років, а він до сих пір не знає та не бачив свого батька. На протязі всіх цих років місце знаходження Відповідача взагалі не відомо. Всі ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 самоусунувся від виховання сина, не приймає жодної участі у його утриманні.

Ухвалою суду від 16.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

25.11.2024 на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради.

25.11.2024 представник органу опіки та піклування подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Ухвалою суду від 10.01.2025 закрито підготовче засідання у справі, а справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що син ніколи не бачив свого батька.

Представник позивача адвокат Огорілко Ю.В. підтримав заявлені позовні вимоги, зазначив, що Відповідач участі у вихованні сина не брав. Відповідач перетнув кордон рф та назад не повертався.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами із повідомленнями за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання, а також в порядку ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) - шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-порталі Судової влади України, оскільки актуальне зареєстроване місце проживання відповідача не відоме.

Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Причини неявки в судові засідання відповідач не повідомив, відзив на позов не подав.

За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши заочний розгляд справи відповідно до ст. 281 ЦПК України.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

24.04.2012 між ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

04.12.2014 рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області шлюб було розірвано.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_6 17.12.2022 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1305- від 27.09.2022, позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання/перебування позивачки: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1305- від 27.09.2022, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання/перебування малолітнього ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 .

13.09.2024 на запит суду надійшла відповідь від Донецької обласної адміністрації в якій зазначено, що ведення реєстру територіальної громади у м. Горлівка Донецької області не здійснюється. Інформацією стосовно внутрішньо переміщених осіб не володіють.

Відповідно до відповіді від Шептицького РВП ГУНП у Львівській області №К-580/61/01/11-2024 від 30.07.2024, відповідач в 2020 році перетнув кордон з рф та назад на територію України не повертався.

Згідно Витягу з рішення Виконавчого комітету Червоноградської (тепер Шептицької)міської ради № 244 від 22.10.2024 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» прийнято рішення про: доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи даний спір суд виходив з таких мотивів та положень закону.

За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним у постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20).

За змістом ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б слугували безумовною підставою до позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не приймається судом, оскільки такий є взагалі обґрунтованим, має рекомендаційний характер.

Крім цього, суд також вказує, що подані позивачкою письмові докази, що ретельно перевірені в ході судового розгляду, не дають можливість встановити ті обставини, на які вона поклакається на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема про те, що батько самоусунувся від виховання дитини. Такі посилання не доведені жодними письмовими доказами, клопотань про витребування такої інформації позивачка не заявляла.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12,13,81 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та не наділений функцією доказування, позивачка не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування та пропорційність якого за обставинами справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків або свідомого нехтування ними, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Разом з тим, оскільки судом встановлено, що малолітня дитина сторін проживає та зареєстрована з позивачкою за однією адресою: АДРЕСА_2 , то наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною першою та другою статті 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Враховуючи зазначене вище, а також вік дитини, її стан здоров`я, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 27.08.2024 до досягнення дитиною повноліття, підлягають до задоволення.

Судові витрати у виді судового збору необхідно розподілити відповідно до правил ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 264, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання м.Горлівка, Донецька область), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Шептицької міської ради (80100, Львівська область м. Шептицький, пр. Шевченка,19) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.08.2024 до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20грн.

Іншу частину судового збору в сумі 1211,20 грн. слід віднести за рахунок держави.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29.04.2025.

Суддя: Н. Я. Отчак