Справа №333/5080/24
Провадження №2/333/296/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу №333/5080/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, в якому просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з грудня 2009 року по жовтень 2016 року він перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_4 . Від спільного проживання вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з жовтня 2016 року проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2018 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_5 щомісячно у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.08.2018 року і до досягнення сином повноліття. Згідно з розрахунком Комунарського відділу державної виконавчої служби у м.Запоріжжі, станом на 09.05.2024 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_4 становить 222778,25 гривень. Відповідачка більше 9 років майже не спілкується з сином, може зателефонувати йому 1 раз на рік, не надає матеріальну допомогу на його утримання, фактично за власною ініціативою відмовилась від виконання батьківських обов`язків. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на його утриманні. Він працює, його фінансовий стан є стабільним та достатнім для нормальних умов виховання та проживання дитини. Відповідачка проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Внаслідок того, що відповідачка зовсім не приймає участі в житті сина, не цікавиться його життям, майже не телефонує йому, не виявляє бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

07.08.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить позов залишити без задоволення, у зв`язку з тим, що доводи позивача про доцільність позбавлення батьківських прав є необґрунтованими. Ухилення батьків від виховання дитини як підстава позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Після подання позову до суду позивач перешкоджає відповідачці у спілкуванні з сином. Заборгованість за аліментами не є підставою для позбавлення батьківських прав. Докази умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина в матеріалах справи відсутні. Позбавлення батьківських прав матері дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Відповідачка постійно підтримувала спілкування з дитиною, проводила з ним час, возила на море і неухильно виконувала свої батьківські обов`язки.

Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідач і її представник, повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позов залишити без задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні від 07.11.2024 року представник відповідача зазначила, що жодна підстава визначена законом для позбавлення батьківських прав позивачем не доведена. Відповідач регулярно забирала до себе дитину, разом проводили відпустки у 2019, 2020, 2021, 2022 роках. Відповідач не страждає на наркоманію, алкоголізм, не вчиняла злочинів щодо дитини. За наведеного просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі і просив прийняти рішення в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 . Для вирішення питання по суті надано висновок органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого повторно 29.03.2018 року Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

З жовтня 2016 року фактичні шлюбні відносини між батьками дитини припинилися.

Дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Матір дитини ОСОБА_4 вийшла заміж та разом з чоловіком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з заочним рішенням Комунарського районного суду від 22.11.2018 року (справа №333/4459/18) з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.08.2018 року і до досягнення сином повноліття (а.с.12-13, 14).

Відповідно до довідки Комунарського відділу державної виконавчої служби у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), станом на 09.05.2024 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_3 становить 222778,25 гривень (а.с.16).

Згідно з листом медичного центру «MY DOCTOR» №6 від 15.05.2024 року, матір дитини ОСОБА_4 станом здоров`я сина ОСОБА_5 не цікавилась, на прийоми не приходила, ніяких звернень, усних чи письмових, від неї не було (а.с.18).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що мешкає із позивачем по сусідству. Вихованням дитини ОСОБА_9 займається ОСОБА_1 та його мати. Дитину бачив у дворі або з позивачем, або з його матір`ю. в гості до ОСОБА_1 не заходив, зустрічався лише на вулиці. Зі слів останнього відомо, що мати ОСОБА_9 не виконує свої обов`язки щодо догляду за дитиною.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона приходиться позивачу матір`ю. Він мешкав із відповідачкою без реєстрації шлюбу в її квартирі десь до 2014 року. У них є спільна дитина ОСОБА_9 . Після ОСОБА_4 поїхала, і вона її не бачила вже останніх п`ять років. Долею своєї дитини не цікавиться, допомоги у вихованні утриманні не надає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що знайомий із ОСОБА_4 та ОСОБА_1 тривалий час. Вони разом мешкали десь до 2017-2018 року. За цей час мати дитини насильства до дитини не проявляла, у алкогольному чи наркотичному стані її не бачив. Потім у них стався конфлікт і вони стали проживати окремо. Дитина залишилася мешкати з батьком.

Відповідно до листа Запорізької гімназії №97 Запорізької міської ради від 22.05.2024 року №01-22/090, ОСОБА_5 є учнем 7-А класу, проживає разом з батьком ОСОБА_1 . Зі слів класного керівника, мати, ОСОБА_4 , гімназію не відвідує, не підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями предметниками, успішністю дитини не цікавиться (а.с.17).

Згідно з актом обстеження умов проживання, проведеного спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, від 24.09.2024 року, дитина проживає з батьком, бабусею і дядьком за адресою: АДРЕСА_1 . Із розмови з дитиною, яку проводив представник відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, вбачається, що матір з дитиною майже не спілкується, почала активно писати йому тільки в липні 2024 року, матеріально не допомагає, спілкуватися з нею в нього немає бажання, він не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав відносно нього (а.с.66).

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району наданий суду висновок про доцільність позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України є усталеною.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , 2010 року народження, який проживає разом з батьком, позивачем і його представником не надано.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача і його представника щодо ухилення від виконання відповідачкою батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

ОСОБА_3 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, відтак суд вважає, що родинний зв`язок між матір`ю і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком. Навпаки сам факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до сина.

При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи непорозуміння між батьками може мати тимчасовий характер і не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати проживає окремо від дитини та, як вказує позивач, майже не спілкується з нею, не свідчить безумовно про те, що відповідачка не бажає брати участі в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Щодо доводів позивача про несплату відповідачкою аліментних платежів на утримання дитини, то суд враховує, що сама лише несплата відповідачкою аліментів не є безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів в разі допущення ним порушень.

Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач і його представник не довели.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Щодо висновку Служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав суд зазначає таке.

Статтею 19 Сімейного кодексу України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд при ухваленні рішення враховує обставини, наведені у висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина, однак з огляду на вищевикладене є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам самої дитини.

Так, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому наведено лише загальні формулювання про не виконання відповідачкою батьківських обов`язків. Поруч з цим, у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Також у висновку Служби у справах дітей не встановлені фактичні обставини свідомого умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.

Таким чином, матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які дають однозначні підстави вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач не навів жодної із підстав, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України та відповідно не надав належних доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Керуючись ст.51 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст.19, 150, 164, 166 Сімейного кодексу України, ст.ст.2, 4, 10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 25 квітня 2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков