Єдиний унікальний номер судової справи 467/98/24
Номер провадження 22-ц/812/545/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 квітня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - Сорочана В.О.,

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сорочаном Володимиром Олександровичем, рішення, яке ухвалено Арбузинським районним судом Миколаївської області 31 січня 2025 року під головуванням судді Кологриви Т.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21 лютого 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2023 року.

У 2004 році на ім`я ОСОБА_2 була зареєстрована земельна ділянка площею 0.0073 га., з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску, розташованого в межах села Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2002 року №1479, вартістю 500 грн. Адреса земельної ділянки АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Крім того, 18 травня 2016 року за спільні кошти подружжя останніми було придбано транспортний засіб автомобіль марки і моделі Fiat Nuova Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, вартістю 200 000 грн., який було зареєстровано за ОСОБА_1 . Проте після припинення спільного проживання в 2022 році вказаний автомобіль і документи на нього перебувають у відповідача.

Також, приблизно в 2017 році, за спільні кошти подружжя сторонами було придбано транспортний засіб автомобіль марки і моделі Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, вартістю 250 000 грн., який було зареєстровано за ОСОБА_2 . Після припинення спільного проживання вказаний автомобіль і документи на нього залишились теж у відповідача.

Після припинення спільного проживання відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні спільним майном і не бажає добровільного розподілу вказаного майна.

Посилаючись на викладені у позовній заяві обставини справи, ОСОБА_1 просила в порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0.0073 га, з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску в межах села Новокрасне Первомайського (Арбузинського) району Миколаївської області, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

залишити їй у особистій приватній власності транспортний засіб автомобіль марки і моделі Fiat Nuova Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 залишити у власності транспортний засіб автомобіль марки і моделі Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до районного суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимого зазначено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить магазин-бар «Юлія», що розташований в АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 18 січня 2000 року, виданого Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області на підставі рішення вищевказаної сільської ради від 16 листопада 1999 року за №32, зареєстрованого в Арбузинському БТІ 18 січня 2000 року. Вказане нерухоме майно набуте до шлюбу, тому не є предметом поділу.

З 1998 року ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність: роздрібну торгівлю в магазині-барі «Юлія» та літньому майданчику. Земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктом нерухомості магазином-баром «Юлія», він орендував у Новокрасненській сільській раді Арбузинського району. У 2000 році ним було ініційовано питання перед сільською радою про викуп вказаної земельної ділянки. У листопаді 2001 року з цією метою було укладено договір з ТОВ «Південьприватзем» на проведення експертної грошової оцінки та 27 листопада 2001 року визначено вартість земельної ділянки за висновком експерта у розмірі 533 грн. Після прийняття Новокрасненською сільською радою Арбузинського району рішення про продаж земельної ділянки між ним, як приватним підприємцем, та Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2002 року за №1479, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №073582 було видано 04 жовтня 2004 року.

Зазначено, що земельна ділянка була сформована саме для обслуговування магазину-бару «Юлія» разом з літнім майданчиком, а тому є неподільною. Крім цього, земля придбана за кошти, які належали відповідачу до укладення шлюбу.

Також, у 2018 році сторони внесли на депозитний рахунок, відкритий в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») на ім`я ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 100 000 грн., які підлягають поділу як спільне майно подружжя.

Посилаючись на викладені обставини, відповідач ОСОБА_2 просив:

визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0.0073 га, розташовану в межах села Новокрасне Первомайського (Арбузинського) району Миколаївської області;

визнати спільним сумісним майном подружжя грошові кошти у розмірі 100 000 грн. та відсотків по депозитному договору в АТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з ОСОБА_1 на його користь кошти у розмірі 50 000 грн. та половину доходу (відсотків) від вкладу за депозитним договором.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до спільного розгляду та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

У травні 2024 року та вересні 2024 року ОСОБА_1 подала до районного суду заяви про збільшення розміру позовних вимог.

В обґрунтування вищевказаних заяв зазначено, що сторонами під час спільного проживання в належному відповідачу житловому будинку АДРЕСА_3 , в період з вересня 2017 по листопад 2020 року були замовлені та придбані на загальну суму 50 600 грн. наступні меблі: трюмо у вересні 2017 року вартістю 3 000 грн.; вітальня у березні 2018 року вартістю 12 350 грн.; тумба під телевізор у березні 2018 року вартістю 1 500 грн.; журнальний стіл у березні 2018 року вартістю 750 грн.; диван у березні 2018 року вартістю 8 000 грн.; шафа-купе в грудні 2018 року вартістю 5 000 грн.; дитяча вітальня в жовтні 2020 року вартістю 14 000 грн.; буфет в листопаді 2020 року вартістю 6 000 грн.

Звернуто увагу на те, що вказані меблі виготовлялися по замовленню в належний відповідачу будинок, за відповідними розмірами, формами та кольором, а тому не можуть використовуватися за цільовим призначенням в іншому будинку.

Також сторонами за спільні кошти подружжя в 2017 року на території домоволодіння, яке належить відповідачу, а саме: будинку АДРЕСА_3 був встановлений склад-ангар загальною площею 100 кв.м. Вартість цього майна в 2017 році склала 250 000 грн. Після будівництва у вказаному ангарі була залита бетонна підлога, що унеможливлює його демонтаж без суттєвої втрати вартості. Насьогодні ринкова вартість ангару відповідно до висновку експерта про вартість майна складає 257 580 грн.

Окрім того, сторонами під час спільного проживання, за спільні кошти подружжя в 2012 році був придбаний автомобільний причіп, вартість якого на сьогодні становить 10 000 грн. Вказаним причепом користується відповідач.

Посилаючись на викладені обставини, остаточно ОСОБА_1 просила в порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0.0073 га, з цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску в межах села Новокрасне Первомайського (Арбузинського) району Миколаївської області, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

залишити їй у особистій приватній власності транспортний засіб автомобіль марки і моделі Fiat Nuova Doblo реєстраційний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 залишити у власності відповідно транспортний засіб автомобіль марки і моделі Renault Master, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та причеп УВН 810080, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнути на її користь з ОСОБА_2 вартість її частки у спільному майні подружжя в загальному розмірі 279 677 грн. (том 1 а.с.60-62,137).

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про зміну позовних вимог, в якій в частині позовних вимог щодо грошових коштів просив визнати спільним майном подружжя грошові кошти у розмірі 100 000 грн. та у розмірі 29 858 грн. 22 коп. відсотків по депозитному договору в АТ КБ «Приватбанк», стягнувши з ОСОБА_1 на його користь кошти у розмірі 50 000 грн. та 14 929 грн. 11 коп. відсотків від вкладу за депозитним договором.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду в частині вимог про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки і моделі Fiat Nuova Doblo, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 256 675 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 204 660 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на причеп УВН 810080, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 21 150 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку розміром 0.0073 га, розташовану у АДРЕСА_1 .

Виділено у власність ОСОБА_2 наступні меблі, придбані у шлюбі: буфет вартістю 6 000 грн., вітальню вартістю 12 350 грн., тумбу під телевізор вартістю 1 500 грн., журнальний стіл вартістю 750 грн., диван вартістю 8 000 грн., шафу-купе вартістю 5 000 грн., трюмо вартістю 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості майна у розмірі 39 567 грн. 92 коп.

У задоволенні решти вимог по первісному позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 865 грн. 59 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 1 445 грн. 62 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник адвокат Сорочан О.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині частково задоволення її позовних вимог скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що стороною позивача за первісним позовом до суду було надано звіт про незалежну оцінку майна, згідно з яким ринкова вартість автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, складає 371 867 грн. З ресурсу AVTO.RIA також вбачається, що автомобіль такої моделі і такого року випуску, станом на день подання апеляційної скарги в Україні коштує 9 100 доларів США, що за офіційним курсом складає близько 380 000 грн. В судовому засіданні сторона позивача зазначала, що звіт про вартість вищевказаного автомобіля, який був наданий стороною відповідача, не може прийматись до уваги, оскільки вартість автомобіля є суттєво заниженою, так як під час його виготовлення оцінщик врахував всі витрати на утримання автомобіля і відняв ці витрати від вартості автомобіля. Проте автомобіль знаходиться в користуванні відповідача і саме він зобов`язаний нести витрати по його утриманню і поточному ремонту. Суд не звернув уваги на ці доводи, а взяв до уваги звіт наданий відповідачем чим суттєво порушив майнові права позивача на 55 000 грн. лише в цій частині, оскільки ціна автомобіля занижена щонайменше на 110 000 гривень.

Вирішуючи спір про розподіл меблів суд обмежився виділенням всіх меблів у власність відповідача, не здійснюючи їх розподілу. При цьому, дитячу вітальню вартістю 14 000 грн., що купувалася дочці сторін, яка на сьогоднішній день є повнолітньою і з батьком не проживає, залишив у власності відповідача як таке, що не підлягає розподілу, не врахувавши, що їх дочка вже є повнолітньою та проживає окремо, а інших неповнолітніх дітей відповідач не має. Суд не врахував кошти, працю і час, які позивач витратила на купівлю цієї вітальні.

Також зазначено, що ангари є легкими конструкціями, вільно продаються на ринку і є товаром, тому висновки суду про те, що ангар є нерухомим майном не відповідають обставинам справи.

Щодо порядку поділу іншого спірного майна подружжя, апеляційна скарга доводів не містить.

Судове рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 сторони не оскаржували, а тому оцінку його законності та обґрунтованості колегія суддів не дає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 Судова практика щодо вирішення подібної категорії спорів є сталою та незмінною.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, водночас визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 23 січня 2024року у справі №523/14489/15-ц).

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі №522/11159/21, від 24 жовтня 2024 року в справі № 753/10230/20, від 11 вересня 2024 року в справі №487/2337/22).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про одруження НОМЕР_4 від 21 лютого 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2002 року (том 1 а.с.6).

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (том 2 а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 18 січня 2020 року ОСОБА_2 на праві власності належить магазин-бар «Юлія», розташований по АДРЕСА_2 (том 1 а.с.41).

Рішенням виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області №267 від 09 серпня 2024 року присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна (магазин-бар «Юлія»), що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на магазин-бар «Юлія» від 18 січня 2000 року: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.176).

27 червня 2002 року між Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0073 га., розташованої в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для комерційного використання обслуговування торгівельного кіоску. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А. та зареєстровано в реєстрі за №1479 (том 1 а.с.42).

На підставі вказаного договору, 04 жовтня 2004 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0.0073 га, розташованої в межах села Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, із цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску (том 1 а.с.11).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серії та номеру НОМЕР_5 , ОСОБА_2 є власником причепу легкового, марки та моделі УВН 810080, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2013 року випуску (том 1 а.с.177).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії та номеру НОМЕР_6 , ОСОБА_2 є власником транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (том 1 а.с.219-220).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, серії та номеру НОМЕР_7 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - автомобіля марки та моделі Fiat NUOVA Doblo, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1 а.с.219-220).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, виконаного 15 серпня 2024 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 :

ринкова вартість автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 371 867 грн.,

ринкова вартість автомобіля марки і моделі Fiat NUOVA Doblo, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 256 675 грн.,

ринкова вартість причепу марки і моделі УВН 810080, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 21 150 грн. (том а.с.138-146).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, виконаного 17 вересня 2024 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_2 :

ринкова вартість автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 204 660 грн.,

ринкова вартість причепу марки і моделі УВН 810080, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 13 400 грн. (том 1 а.с.197-225).

Також під час шлюбу сторони придбали наступне рухоме майно:

у листопаді 2020 року буфет вартістю 6 000 грн. (том 1 а.с.64);

у березні 2018 року вітальню вартістю 12 350 грн., тумбу під телевізор вартістю 1 500 грн., журнальний стіл вартістю 750 грн., диван вартістю 8 000 грн. (том 1 а.с.64);

у жовтні 2020 року дитячу вітальню вартістю 14 000 грн. (том 1 а.с.65);

у грудні 2018 року шафу-купе вартістю 5 000 грн. (том 1 а.с.65);

у вересні 2017 року трюмо вартістю 3 000 грн. (том 1 а.с.66).

Крім того, відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк» від 20 червня 2024 року, наданої на запит суду першої інстанції, на ім`я ОСОБА_1 були відкриті депозитні рахунки (том 1 а.с.121). Також банком надано виписки по рахункам ОСОБА_1 , з яких вбачається, що 13 грудня 2019 року відбулося відкриття депозитного рахунку на суму 100 000 грн. 23 липня 2023 року відбулося перерахування коштів (повернення депозиту по договору) у розмірі 122 249 грн. 58 коп., а також було виплачено проценти у розмірі 566 грн. 11 коп.

01 серпня 2023 року ОСОБА_1 відкрила депозитний рахунок та сума операції склала 100 000 грн. У період з 01 серпня 2023 року до 27 січня 2024 року (дата набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу) банком нараховано проценти у розмірі 6 326 грн. 14 коп. (том 1 а.с.122).

Щодо поділу земельної ділянки.

Факт набуття земельної ділянки площею 0.0073 га, розташованої в межах села Новокрасне Первомайського (Арбузинського) району Миколаївської області, із цільовим призначенням для обслуговування торгівельного кіоску та її належність сторонам як об`єкту спільної сумісної власності підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, слід заначити, що відповідно до положень ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №693/568/13-ц, від 30 січня 2019 року у справі №382/2454/15-ц, від 20 вересня 2021 року у справі №307/2235/20.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права та встановлення судом першої інстанції правового статусу майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці, яка є предметом поділу між подружжям, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення у власності відповідача вищевказаної земельної ділянки, площею 0.0073 га, розташованої у АДРЕСА_1 з виплатою позивачу грошової компенсації вартості 1/2 частки землі в сумі 9 006 грн.

Щодо поділу транспортних засобів.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначала про те, що під час шлюбу сторонами було придбано майно - транспортні засоби: автомобіль марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль марки і моделі Fiat NUOVA Doblo, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причеп марки і моделі УВН 810080, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Вказані факти не заперечуються і відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З огляду на вищевикладене, районний суд вважав, що вимога про визнання спільною сумісною власністю подружжя вищевказаних транспортних засобів є законною та обґрунтованою.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що позивач не погоджується з вартістю автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та визначеним судом розміром грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаного майна.

В своїх запереченнях позивач посилається на звіт про незалежну оцінку майна, виконаний 15 серпня 2024 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на замовлення позивача, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 371 867 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги наданий позивачем звіт про вартість майна, посилаючись на те, що при наявності двох звітів фізичних осіб-підприємців у справі, суд вважає за необхідне прийняти до уваги звіт про незалежну оцінку вартості майна, який складений 17 вересня 2024 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_2 , відповідно до якого ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Renault Master, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 204 660 грн. без ПДВ, та ринкова вартість причепу марки і моделі УВН 810080, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 13 400 грн. без ПДВ, посилаючись на те, що такий висновок є більш достовірним, оскільки експерт безпосередньо здійснював огляд транспортних засобів, на відміну від експерта ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновком судом та вважає, що не має підстав для зміни чи скасування судового рішення в частині поділу транспортних засобів.

Клопотань щодо призначення судової експертизи для визначення вартості спірного автомобіля сторонами у справі заявлено не було.

Щодо поділу меблів, зокрема дитячої вітальні, то колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що таке майно відповідно до приписів ст.174 СК України, не є об`єктом поділу між подружжям.

Щодо поділу металевої конструкції (ангару).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині відмови в поділі конструкції з металевого каркасу, що обшитий металевим профільним листом, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Так, з матеріалів справи та пояснень представника позивача встановлено, що спірна конструкція збудована у 2017 році, та складається з металевого каркасу, що обшитий металевим профільним листом. Дана конструкція є розбірною, оскільки болтове з`єднання дозволяє розбирати та збирати таку конструкцію.

За такого, колегія суддів вважає, що таке майно не є нерухомим майном, оскільки розбірна конструкція дає змогу розібрати і зібрати його в іншому місці.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив в задоволенні позовних вимог в частині поділу такого майна, посилаючись на те, що таке нерухоме майно є самочинним будівництвом, то вказане слід виправити судовим рішення апеляційної інстанції.

За такого, на підставі ст.376 ЦПК України, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 про поділ конструкції з металевого каркасу, що обшитий металевим профільним листом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

В порядку поділу майна слід залишити ОСОБА_2 конструкцію з металевого каркасу, що обшитий металевим профільним листом, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Грошова компенсація вартості 1/2 частки конструкції становить 128 790 грн.

Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020 року у справі №565/495/18, від 09 червня 2021 року у справі №537/5528/16, від 17 липня 2024 року у справі №465/2324/19, від 22 травня 2024 року у справі №369/14186/17 вказував, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст.70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст.71 СК України). У випадку множинності об`єктів майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.

Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Колегія суддів враховує, що вартість усього спільного сумісного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 становить 916 068 грн. 84 коп. Тобто на кожного із подружжя має бути виділено майно на суму 458 034 грн.42 коп.

Проте, поділити спільне майно сторін таким чином, щоб кожному з подружжя припадав обсяг майна, вартість якого становить 458 034 грн. 42 коп. неможливо.

З огляду на зазначені обставини, керуючись вищенаведеними нормами права та правовими висновками Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок поділу загальна вартість майна, яке виділяється у власність ОСОБА_1 буде становити 321 245 грн. 92 коп. (256 675 грн. + 64 570 грн. 92 коп. (депозитні кошти), а загальна вартість майна, яке виділяється у власність ОСОБА_2 буде становити 594 822 грн. 92 коп. (530 252 грн. + 64 570 грн 92 коп. (депозитні кошти).

Позивач повинна сплатити грошову компенсацію відповідачу у розмірі 83 878 грн. 42 коп. (64 570 грн. 92 коп. (1/2 частка коштів депозитного вкладу) + 19 307 грн. 50 коп. (грошова різниця вартості транспортних засобів)).

Відповідач повинен сплатити позивачу грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного майна подружжя на загальну суму 156 096 грн. (компенсація вартості 1/2 частки металевої конструкції (128 790 грн.), меблів (18 300 грн.) земельної ділянки (9 006 грн.)).

За такого рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2025 року в частині визначення розміру грошової компенсації різниці вартості майна слід змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості майна в розмірі 80 216 грн. 08 коп. (156 096 грн. 83 878 грн. 42 коп.).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сорочаном Володимиром Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 про поділ конструкції з металевого каркасу, що обшитий металевим профільним листом - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

В порядку поділу майна залишити ОСОБА_2 конструкцію з металевого каркасу, що обшитий металевим профільним листом, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2025 року в частині визначення розміру грошової компенсації різниці вартості майна - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) грошову компенсацію різниці вартості майна в розмірі 80 216 (вісімдесят тисяч двісті шістнадцять) грн. 08 коп.

Судове рішення в іншій оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 28 квітня 2025 року