КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3469/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000,00 грн щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що від спільного проживання без реєстрації шлюбу вона з відповідачем мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення між сторонами сімейних відносин залишився проживати з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідачучасті в матеріальному забезпечені сина не приймає і досягти згоди щодо розміру аліментів, які він повинен сплачувати на дитину вони не можуть. При цьому відповідач є працездатною особою, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає, натомість у його власності перебуває рухоме майно та нерухоме майно, а отже він в змозі надати матеріальну допомогу своєму синові у розмірі 10 000,00 грн на місяць виходячи із потреб дитини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 червня 2024 року та до повноліття дитини.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В задоволені решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити частині способу та розміру стягнення аліментів з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки позовним вимогам, їх обґрунтованості та достовірності, не враховано поведінку позивачки, яка штучно створила умови, які об`єктивно перешкоджають йому приймати участь в утриманні та вихованні сина ОСОБА_3 , що свідчить про те, що позивачкою переслідувалася мета ввести суд в оману, характеризуючи його з негативної сторони.

Судом першої інстанції не повною мірою встановлено обставини, які мають значення для справи при визначенні розміру стягуваних аліментів, та не прийнято до уваги, що відповідач є співвласником однокімнатної квартири (1/4 частка), оформленої під час приватизації у 2008 році, як член сім`ї своїх батьків, тоді як іншого нерухомого майна у його власності немає. Щодо тверджень позивачки про перебування його у власності автомобіля, судом не прийнято до уваги, що на вимогу позивачки, всупереч їх домовленості щодо права користування, автомобіль на початку 2024 року був переданий ним позивачці.

Копії фіскальних чеків, долучених до позовної заяви, якими позивачка обґрунтовувала розмір заявлених позовних вимог, не могли бути належними доказами для обґрунтування розміру аліментів, оскільки не містять відомостей про понесення саме цих витрат і саме позивачкою.

Відповідач вказує, що при визначенні розміру аліментів судом не було враховано його скрутне матеріальне становище, а саме те, що він не працевлаштований та не має постійного заробітку, що об`єктивно позбавляє його можливості сплачувати аліменти в присудженому судом розмірі 5 000,00 грн, який більш як втричі перевищує встановлений державою мінімальний розмір стягуваних аліментів, який не може становити менш як 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги обставини, про які зазначалися ним у відзиві на позовну заяву щодо того, що серед надісланих йому матеріалів позову були відсутні копії паспортів та РНОКПП сторін у справі та копія свідоцтва про народження сина, які були зазначені у додатках до позовної заяви, що не відповідає вимогам частини першої статті 177 ЦПК України, що мало б стати підставою для залишення позовної заяви без руху на виконання вимог частини першої статті 185 ЦПК України.

Вважає, що з огляду на розмір законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який відповідає вимогам розумності та є співмірним витратам, які мають нести батьки на утримання дитини, присуджений судом першої інстанції розмір аліментів в сумі 5 000,00 грн є завищеним, а висновки суду про те, що сторони зобов`язані нарівні утримувати дитину не враховують того, що він не працює та не отримує доходів, відтак такий розмір аліментів ставить його в скрутне матеріальне становище.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині розміру стягуваних аліментів змінити, стягнувши з нього на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а у разі визначення способу стягнення аліментів в твердій грошовій сумі - призначити їх стягнення у мінімальному розмірі, а саме не більше 1 600,00 грн на місяць.

Відзив позивачки на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. Відповідно до вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22 липня 2015 року (а.с. 9).

Дитина зареєстрована і проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично перебуває на її утриманні (а.с. 6, 13).

Батько зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17, 31).

Відповідно до наданих відповідачем копій квитанцій останній періодично надає допомогу позивачці на утримання дитини (а.с. 33-35).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має передбачене законом право на матеріальне утримання спільного малолітнього сина боку відповідача до досягнення ним повнолітнього віку, тому зважаючи на обставини, які повинні враховуватися при визначенні розміру аліментів, наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що, на думку суду, є необхідним і достатнім для забезпечення належного її утримання, оскільки рівнозначний обов`язок щодо утримання дитини покладається також на позивачку.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).

За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, системний аналіз норм статей 181 - 184 СК України дає підстави дійти висновку про те, що право на стягнення аліментів на утримання дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, і право вибору способу виконання обов`язку щодо утримування дитини належить виключно останньому.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі, яка переглядається, відповідач не заперечує, що він зобов`язаний утримувати спільну з позивачкою дитину у вигляді щомісячної сплати аліментів, однак не погоджується із визначеним судом першої інстанції способом та розміром аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн, посилаючись на встановлений законом у 2024 році прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який становить 3 196,00 грн і половину якого він бажає сплачувати.

У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень статті 182 СК України.

Згідно із частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частина друга вказаної статті встановлює, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Тобто, мінімальний гарантований або рекомендований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідно, 50 % (гарантований) і 100 % (рекомендований).

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК України).

Отже, 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, це є мінімальний (гарантований) розмір, який підлягає до стягнення, тобто цей розмір аліментів не може були нижче ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачена, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати спільну з позивачкою дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачкою

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд першої інстанції, встановивши, що у сторін є малолітній син, який після припинення шлюбно-сімейних відносин батьків, проживає з позивачкою і фактично знаходиться на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є особою працездатного віку, яка має нерегулярний дохід, з урахуванням його стану здоров`я і матеріального становища, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн щомісячно на утримання своєї дитини на користь позивачки, що відповідатиме інтересам сина та сприятиме його нормальному розвитку.

На спростування зроблених судом висновків відповідач не навів переконливих доводів, які б були підтвердженні належними доказами, про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, зокрема, матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану його здоров`я або скрутного матеріального становища, наявності у нього утриманців або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак він спроможний надати матеріальну допомогу дитині на належному рівні.

При розгляді даної справи слід також враховувати, що стягувані аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» та у справі «М.С. проти України»).

Колегія суддів відмічає, що як відповідач, так і позивачка зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати дитину, батьками якої вони являються, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.

Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, він не позбавлений можливості працювати у різних сферах своєї професійної діяльності для отримання і збільшення доходів (на відміну від позивачки, з якою проживає малолітня дитина, що потребує значного більшого часу і зусиль), а як наслідок повноцінно себе утримувати та підтримувати на належному рівні малолітнього сина, адже батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своїх дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не працевлаштований та не має постійного заробітку, а тому не має можливості сплачувати визначений судом розмір аліментів, не спростовують обов`язку відповідача, як батька, який є здоровою та працездатною особою забезпечувати належне утримання своєї дитини.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Визначаючи розмір аліментів на дитину, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, районний суд, оцінивши надані сторонами докази, правильно виходив із того, що майновий стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. Відповідач не надав доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн щомісячно.

Посилання відповідача на прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є необґрунтованими, оскільки встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку не є безумовною підставою для визначення судом саме такого розміру аліментів з огляду на те, що розмір матеріального утримання дітей визначається відповідно до вимог статей 182, 183, 184 СК України, у тому числі з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища платника аліментівтаінших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів.

Тобто, закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.

У справі, яка переглядається, позивача звернулася до суду з вимогою стягнути з відповідача на утримання їх спільного сина аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000,00 грн. Суд першої інстанції, врахувавши обставини, визначені статтями 181, 182 СК України, задовольнив частково цю вимогу та визначив розмір аліментів в сумі 5 000,00 грн, який в повній мірі відповідає вимогам сімейного законодавства, спрямований на належне забезпечення прав дитини та відповідає її інтересам.

На переконання колегії суддів, присуджений розмір утримання є розумним і пропорційним з огляду на встановлені обставини справи, зміст позовних вимог та заперечення проти них, перш за все він відповідатиме інтересам дитини, які переважають над інтересами батьків, та принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, а також є необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини та її реальних потреб, тоді як доказів того, що відповідач немає об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу на такому рівні і буде перебувати у скрутному матеріальному становищіматеріали справи не містять та під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ці обставини свого підтвердження не знайшли.

При цьому позивачка за власним розсудом просила стягнути з відповідача аліменти саме у твердій грошовій сумі щомісячно, тому в силу диспозитивності цивільного судочинства та частини третьої статті 181 СК Українисуд не може обирати інший спосіб виконання цього батьківського обов`язку.

Враховуючи усі зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має всі можливості забезпечувати своєму сину матеріальну підтримку у вигляді сплати аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, і виконання такого батьківського обов`язку ніяким чином не поставить його у скрутне матеріальне становище.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині необхідності зміни (зменшення) розміру та способу стягнутих судом аліментів не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в контексті установлених обставин справи і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для зміни рішення суду.

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, прийнятій у справі № 6-113цс13, висловив позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з пунктом 8 статті 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Разом з тим, Законом України № 1368-VIII від 17 травня 2016 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі»частину першу статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» доповнено абзацом сьомим, яким визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема й розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

За змістом частини другої статті 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалюючи рішення в частині визначення порядку і розміру стягуваних аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у розмірі 5 000,00 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції залишив поза увагою, що зазначення про те, що аліменти на дитину мають бути не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку має місце лише у тому разі, якщо аліменти стягуються у виді певної частки від доходу (заробітку) платника аліментів, а не при визначенні виду стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року відповідно до статті 376 ЦПК України - зміні шляхом виключення з його резолютивної частини умови про стягнення аліментів не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідає вимогам статей 181 - 184 СК України.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у справі немає, оскільки рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів залишається без змін, а змінюється встановлений судом порядок такого стягнення.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року змінити, виключивши з його резолютивної частини умову про стягнення аліментів не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній