Номер провадження: 22-ц/813/3267/25
Справа № 501/927/24
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач),

- суддів: - Таварткіладзе О.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

- позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл»,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Петрюченко М.І.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2024 року ТОВ «ВФ Ритейл» звернулося до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ВФ Ритейл» 28 980,00 грн. сума боргу, 489,86 грн. інфляційне збільшення (3 % річних), а всього 30 157,82 грн., та судові витрати у розмірі 3 028,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.11.2018 між ТОВ ««ВФ РИТЕЙЛ» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна №15/11/18, відповідно до якого товариство за плату, передає в оренду нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м. із подальшими змінами, які узгоджувались додатковою угодою №1 від 15.11.2028.

Відповідно до умов договору у орендаря перебувало в орендному користуванні нежитлове приміщення загальною площею 63,9 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.3.4 договору сума основної орендної плати по договору за місяць встановлено у розмірі 36 000,00 грн., включаючи суми податків і зборів, які сплачуються з доходів фізичних осіб. При цьому, позивач зазначає, що в даних правовідносинах орендар є податковим агентом орендодавця, тому на рахунок орендодавця сплачується сума орендної плати за мінусом суми податків і зборів, що становить 28 890,00 грн.

Відповідно до п.3.5 договору змінна частина орендної плати сплачується орендарем щомісячно на підставі окремого рахунку, виставленого орендодавцем.

20.12.2018 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої сторони домовились, що у строк до 15.01.2019 орендар сплачує орендодавцю гарантійний платіж в розмірі основної суми щомісячної орендної плати, встановленої п.3.4 договору. Даний гарантійних платіж зараховується орендодавцем в рахунок сплати орендарем плати за останній місяць строку оренди приміщення.

Згідно даних виписки з рахунку та платіжної інструкції № від 18.01.2019 ТОВ «ВФ Ритейл» сплачено гарантійний платіж відповідно до умов договору, що погоджені сторонами додатковою угодою №1 від 20.12.2018 за останній місяць оренди.

01.04.2019 в зв`язку зі зміною власника об`єкта оренди на підставі договору купівлі-продажу №992 від 25.03.2019 сторони уклали додаткову угоду до договору про заміну сторони орендодавця з ОСОБА_1 на Приватне підприємство «Фірма «ОМЕГА-1».

Таким чином з 01.04.2019 ОСОБА_1 не є стороною договору і останнім місяцем оренди був березень 2019.

Однак, згідно виписки по рахунку та платіжної інструкції № від 12.03.2019, орендна плата за березень 2019 оплачена ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ».

За таких обставин ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплачено орендну плату за березень 2019 двічі: 18.01.2019 та 12.03.2019. Отже, орендарем наднормово перераховано орендодавцю грошову суму в розмірі 28 980,00 грн.

Згідно п.3.9 договору наднормово переказана орендарем орендодавцю сума грошових коштів зараховується в рахунок майбутніх платежів або підлягає поверненню орендарю протягом 5 робочих днів з дати її зарахування на рахунок орендодавця.

Наднормова переказана орендарем сума гарантійного платежу за останній місяць оренди не була зарахована за останній місяць оренди та не повернута орендарю.

В зв`язку з припиненням дії договору, правова підстава, на якій перераховано грошові кошти по договору, відпала, тому до спірних правовідносин слід застосувати положення, встановлені п.3. ч.3 ст.1212 ЦК України.

Оскільки зазначена переплата не зарахована орендодавцем в рахунок майбутніх платежів та не повернута орендарю, 17.05.2023 позивачем направлено вимогу про повернення надміру сплачених сум за зазначеною в договорі адресою, однак поштову кореспонденцію повернуто з відміткою: «За закінченням терміну зберігання». (а.с. 2 13)

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають з зазначених підстав.

Згідно п.3.9 договору, наднормово переказана орендарем орендодавцю сум грошових коштів зараховується в рахунок майбутніх платежів або підлягає поверненню орендарю протягом 5 робочих днів з дати її зарахування на рахунок орендодавця.

Наднормово переказана орендарем сума гарантійного платежу за останній місяць оренди не була зарахована за останній місяць оренди та не була повернута орендарю. В зв`язку з припиненням дії договору, правова підстава, на якій було перераховано грошові кошти по договору відпала, тому до спірних правовідносин слід застосувати положення встановлені п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Але, припинення дії договору не відбулося, оскільки додатковою угодою до договору оренди нежитлового приміщення №15/11/18 від 15.11.2018 01.04.2019, передбачена зміна орендодавця, а не припинення дії вказаного договору.

Обставини, які зумовлюють припинення дії договору, передбачені п.7.5 договору і серед яких зазначені закінчення строку на який його укладено, дострокове розірвання за згодою сторін, банкрутство однією зі сторін загибеллю/знищення об`єкту оренди приміщення, в інших випадках, передбачених цим договором чи законодавством України.

Відповідач стверджує у відзиві, що жодна зі вказаних обставин місця фактично не мала, а отже твердження позивача дійсності не відповідають, а підстав для застосування спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України не вбачається, тощо. (а.с. 105 113)

Крім того, представник відповідача надав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.115-118), посилаючись на те, що від 01.04.2019 коли позивач дізнався про порушення його прав, до моменту звернення до суду пройшло більше трьох років, передбачених ст.257 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. (а.с. 168 176)

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «ВФ Ритейл», просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13.11.2024 року скасувати. Ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що початком строку позовної давності є 09 квітня 2019 року, а не 02 квітня 2019 року як встановив суд першої інстанції, оскільки через 5 робочих днів після заміни сторони Договору, Відповідач грошові кошти не повернув, в рахунок майбутніх платежів ця сума зарахована не була, право Позивача було порушено, починаючи з 09 квітня 2019 року.

Помилковими є висновки суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності.

Суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, а саме ст. 257 та п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Позиція позивача в апеляційному суді

Апеляційним судом надсилалась на адресу ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги, з пропозицією надати відзив на апеляційну скаргу.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1, 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (30157,82 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

15.11.2018 між ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна №15/11/18, відповідно до якого ОСОБА_1 , за плату, передає в оренду нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м. із подальшими змінами, які узгоджувались додатковою угодою №1 від 15.11.2028.

Відповідно до умов договору у орендаря перебувало в орендному користуванні нежитлове приміщення загальною площею 63,9 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.3.4 договору сума основної орендної плати по договору за місяць встановлено у розмірі 36 000,00 грн., включаючи суми податків і зборів, які сплачуються з доходів фізичних осіб.

Відповідно до п.3.5 договору змінна частина орендної плати сплачується орендарем щомісячно на підставі окремого рахунку, виставленого орендодавцем.

20.12.2018 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої сторони домовились, що у строк до 15.01.2019 орендар сплачує орендодавцю гарантійний платіж в розмірі основної суми щомісячної орендної плати, встановленої п. 3.4 договору. Даний гарантійних платіж зараховується орендодавцем в рахунок сплати орендарем плати за останній місяць строку оренди приміщення.

Згідно даних виписки з рахунку та платіжної інструкції № від 18.01.2019 ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплачено гарантійний платіж відповідно до умов договору, що були погоджені сторонами додатковою угодою №1 від 20.12.2018 за останній місяць оренди.

01.04.2019 в зв`язку зі зміною власника об`єкта оренди на підставі договору купівлі-продажу №992 від 25.03.2019 сторони уклали додаткову угоду до договору про заміну сторони орендодавця з ОСОБА_1 на Приватне підприємство «Фірма «ОМЕГА-1».

Таким чином з 01.04.2019 ОСОБА_1 не є стороною договору і останнім місяцем оренди був березень 2019.

Згідно виписки по рахунку та платіжної інструкції № від 12.03.2019, орендна плата за березень 2019 оплачена ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ».

За таких обставин ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплачену орендну плату за березень 2019 двічі: 18.01.2019 та 12.03.2019.

Отже, орендарем наднормово перераховано орендодавцю грошову суму в розмірі 28 980,00 грн.

Згідно п.3.9 договору наднормово переказана орендарем орендодавцю сума грошових коштів зараховується в рахунок майбутніх платежів або підлягає поверненню орендарю протягом 5 робочих днів з дати її зарахування на рахунок орендодавця.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності, з огляду на наступне.

Так, відповідно до діючого законодавства України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Згідно із положеннями статей 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. ст. 257, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст.260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно з ч.4ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено матеріалами справи, 15.11.2018 між ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна №15/11/18, відповідно до якого ОСОБА_1 , за плату, передає в оренду нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м. із подальшими змінами, які узгоджувались додатковою угодою №1 від 15.11.2028.

20.12.2018 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої сторони домовились, що у строк до 15.01.2019 орендар сплачує орендодавцю гарантійний платіж в розмірі основної суми щомісячної орендної плати, встановленої п. 3.4 договору. Даний гарантійних платіж зараховується орендодавцем в рахунок сплати орендарем плати за останній місяць строку оренди приміщення.

Згідно даних виписки з рахунку та платіжної інструкції № від 18.01.2019 ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплачено гарантійний платіж відповідно до умов договору, що були погоджені сторонами додатковою угодою №1 від 20.12.2018 за останній місяць оренди.

01.04.2019 в зв`язку зі зміною власника об`єкта оренди на підставі договору купівлі-продажу №992 від 25.03.2019 сторони уклали додаткову угоду до договору про заміну сторони орендодавця з ОСОБА_1 на Приватне підприємство «Фірма «ОМЕГА-1».

Таким чином з 01.04.2019 ОСОБА_1 не є стороною договору і останнім місяцем оренди був березень 2019.

Згідно виписки по рахунку та платіжної інструкції № від 12.03.2019, орендна плата за березень 2019 оплачена ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ».

За таких обставин ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплатило орендну плату за березень 2019 двічі: 18.01.2019 та 12.03.2019.

Позивач вказував, що орендарем наднормово перераховано орендодавцю грошову суму в розмірі 28 980,00 грн.

Суд першої інстанції вказував, що перебіг позовної давності для позивача почався з 02.04.2019 та закінчився 02.04.2022.

Однак, з вказаним висновком неможливо погодитись, оскільки судом не було враховано положення п.3.9. Договору оренди.

Згідно п.3.9 договору наднормово переказана орендарем орендодавцю сума грошових коштів зараховується в рахунок майбутніх платежів або підлягає поверненню орендарю протягом 5 робочих днів з дати її зарахування на рахунок орендодавця.

Матеріали справи не містять доказів повернення орендарю протягом 5 робочих днів після заміни сторони Договору грошових коштів, крім того відомостей про зарахування в рахунок майбутніх платежів в матеріалах справи також немає.

Отже, після спливу 5 робочих днів після заміни сторони по договору, почався відлік строку, коли позивач дізнався про порушення його прав.

Таким чином, початком строку позовної давності є 09 квітня 2019 року, а не 02 квітня 2019 року як встановив суд першої інстанції.

Таким чином, перебіг позовної давності в даних правовідносинах з врахуванням ст. 257 ЦК України для позивача почався з 09.04.2019 та мав закінчився 09.04.2022.

З вказаним позовом ТОВ «ВФ Ритейл» звернулось до суду 08.03.2024 року.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що Законом України від 30 березня 2020 року № 40-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020року № 211карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020року № 1236 «…з метою запобігання поширенню на України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-, з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15 грудня 2021 року продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 року, постановою від 09 грудня 2020 року №1236 продовжено дію до 30 квітня 2023 року. Постановою від 27 квітня 2023року №383 продовжено дію до 30 червня 2023 року.

Отже, карантин в Україні безперервно встановлено з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Крім того, Законом України від 8 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024року було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: « У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Отже, з 12.03.2020 року строк позовної давності по даним правовідносинам продовжено до 30.06.2023 року, в той же час цей строк з 24.02.2022 року зупинився.

Таким чином, до вимог позивача строк позовної давності не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та у період дії воєнного стану в Україні, тому не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.

Щодо вимог позивача про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

В силу положень ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до статті 761 цього Кодексу право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Відповідно до ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Положеннями ст. 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Сума завдатку (вартість рухомого майна, що передається як завдаток) може бути будь-якою, однак вона обов`язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов`язання. В противному випадку така передача буде не передачею завдатку, а виконанням зобов`язання. Завдатком може бути забезпечено лише зобов`язання, що випливає з договору.

Згідно ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

20.12.2018 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої сторони домовились, що у строк до 15.01.2019 орендар сплачує орендодавцю гарантійний платіж в розмірі основної суми щомісячної орендної плати, встановленої п. 3.4 договору. Даний гарантійних платіж зараховується орендодавцем в рахунок сплати орендарем плати за останній місяць строку оренди приміщення.

Згідно даних виписки з рахунку та платіжної інструкції № від 18.01.2019 ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплачено гарантійний платіж відповідно до умов договору, що були погоджені сторонами додатковою угодою №1 від 20.12.2018 за останній місяць оренди.

01.04.2019 в зв`язку зі зміною власника об`єкта оренди на підставі договору купівлі-продажу №992 від 25.03.2019 сторони уклали додаткову угоду до договору про заміну сторони орендодавця з ОСОБА_1 на Приватне підприємство «Фірма «ОМЕГА-1».

Таким чином з 01.04.2019 ОСОБА_1 не є стороною договору і останнім місяцем оренди був березень 2019.

Згідно виписки по рахунку та платіжної інструкції № від 12.03.2019, орендна плата за березень 2019 оплачена ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ».

За таких обставин ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» сплачену орендну плату за березень 2019 двічі: 18.01.2019 та 12.03.2019.

Отже, орендарем наднормово перераховано орендодавцю грошову суму в розмірі 28 980,00 грн.

Згідно п.3.9 договору наднормово переказана орендарем орендодавцю сума грошових коштів зараховується в рахунок майбутніх платежів або підлягає поверненню орендарю протягом 5 робочих днів з дати її зарахування на рахунок орендодавця.

Колегія суддів зазначає, що перерахована позивачем згідно платіжного доручення № від 12.03.2019 сума орендної плати за березень 2019 року є такою, що сплачена позивачем понадлишково, оскільки, позивачем вже було виконано зобов`язання у цій частині Договору. В даному випадку, мова йде про безпідставне перерахування позивачем суми коштів в якості орендної плати понад установлені Договором умови, що регулюється положеннями глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави".

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Наведене дозволяє дійти висновку, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Верховним Судом у постанові від 15.02.2019 у справі №910/21154/17, предметом позовних вимог у межах якої була позовна вимога товариства про стягнення суми попередньої оплати за договором на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню, було наголошено, що з припиненням дії договору підряду аванс втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави. Відтак, ст. 1212 ЦК України, застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав. З огляду на зазначене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положення частини 4 статті 849 ЦК України в сукупності з приписами статті 1212 ЦК України та стягнення на користь позивача безпідставно отриманих коштів.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку встановлено обставини щодо відсутності правових підстав для повторної сплати позивачем орендної плати за березень 2019 року у розмірі 28980 грн у зв`язку з виконанням такого зобов`язання.

Отже, зобов`язання щодо повернення указаних грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникли з Договору оренди №15/11/18 від 15.11.2018. Так, ознакою відсутності правової підстави у даному випадку є те, що позивач як орендар, здійснивши повторну сплату указаних коштів в якості орендної плати за березень 2019 року, зменшив своє майно, а відповідач, отримавши двічі такі кошти, збагатився за рахунок вказаних коштів поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Таким чином колегія суддів вважає, що обґрунтованими є доводи позивача щодо наявності у відповідача обов`язку з повернення спірної суми коштів в розмірі 28980 грн, перерахованих позивачем зайво, з огляду на положення ст. 1212 ЦК України, а тому, позовні вимоги про стягнення 28980 грн. підлягають задоволенню.

Крім того як убачається із матеріалів справи, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 489,86 грн інфляційних втрат та 687,96 грн 3% річних за період з 21.05.2023 по 07.03.2024.

Згідно ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави; з цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна; у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 524, 533, 534, 535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Таким чином, в даному випадку, ураховуючи, що відповідач мав би повернути кошти у розмірі 28980 грн за фактом їх безпідставного отримання, однак, не здійснив цього, він має сплатити відповідні грошові кошти з урахуванням установленого розміру інфляції та 3% річних, як визначено ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В матеріалах справи наявні докази надіслання вимог №R/23/219 від 17.05.2019. З указаної вимоги вбачається, що такі вимоги надіслано у порядку ст. 530 ЦК України і вони за своєю суттю є саме вимогами про виконання спірного грошового зобов`язання у розмірі 28980 грн, строк виконання якого умовами Договору не визначено. Статтею 530 ЦК України не визначено, яку саме форму повинна мати вимога про виконання зобов`язання, тому позивач може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою тощо. Отже, претензія, у розумінні ст. 530 ЦК України, є вимогою позивача про виконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення 28980 грн. Крім того, як установлено судом вище, перерахована позивачем згідно платіжного доручення № від 12.03.2019 сума орендної плати за березень 2019 року є такою, що сплачена позивачем понадлишково, оскільки, позивачем вже було виконано зобов`язання у цій частині Договору. У даному випадку мова йде про безпідставне перерахування позивачем суми коштів в якості суборендної плати понад встановлені Договором умови.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розмір інфляційних втрат 489,86 грн, та розмір 3% річних 687,96 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «ВФ Ритейл» є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пп. «б,в» п.4 ч.1 ст..382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду із позовом ТОВ «ВФ Ритейл» сплатило судовий збір у розмірі 3028,00 грн. (а.с. 1)

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідачем було сплачено 3633,60 грн.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6661,60 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» () 30 157 (тридцять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 82 коп., з яких: 28980 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. сума боргу, 489 (чотириста вісімдесят дев`ять) грн. 86 коп. інфляційні втрати, 687 (шістсот вісімдесят сім) грн. 96 коп. 3 % річних.

Здійснити розподіл судових витрат

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» () судовий збір у розмірі 6661 (шість тисяч шістсот шістдесят одна) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: О.М. Таварткіладзе

О.С. Комлева