Справа № 296/5326/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"05" березня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ (служба) у справах дітей Станишівської сільської ради, про встановлення факту самостійного виховання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Лук`янчук Ю.В. звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом в якому просить встановити факт самостійного виховання батьком ОСОБА_1 неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 25.02.2006 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладено шлюб, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З лютого 2022 року позивач самостійно виховує дітей, оскільки мати дітей у березні 2022 виїхала за кордон, матеріально не утримує дітей. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01.07.2022р. шлюб між сторонами розірвано. У липні 2023 року між сторонами укладено, згідно з яким визначене місце проживання дітей разом з батьком. 10.05.2024 року Житомирським районним судом Житомирської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто позивач є батьком, який самостійно виховує дітей

Встановлення факту самостійного виховання дітей необхідне позивачу для реалізації соціальних цілей як одинокому батьку, захисту та реалізації інтересів дітей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, реєстрації проживання, на здійснення лікування, навчання, а також реалізації інших прав, які можуть виникати з приводу самостійного виховання дітей, що буде забезпечувати як найкращі інтереси дітей, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просить встановити факт самостійного виховання позивачем доньки та сина.

Ухвалою від 27.06.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

10.09.2024 постановлено ухвалу про витребування доказів.

Ухвалою від 28.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник третьої особи (відділ (служба) у справах дітей Станишівської сільської ради) Голішевська К.В. подала до суду заяву в якій просить судове засідання призначене на 05.03.2025 року проводити без її участі, у прийнятті рішення покладається на розсуд суду (а.с.104).

Від відповідача відзив на позов не надходив. 25.11.2024 року на електронну адресу суду від імені ОСОБА_1 надійшла заява від 23.11.2024 року про розгляд справи без участі відповідача та вказано про відсутність заперечень щодо позову.

Канцелярією суду складено акт від 25.11.2024 року про надходження документа в електронній формі, який не скріплено електронним цифровим підписом.

Відповідно до пунктів 12, 23, 32 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частиною першою-третьою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (частина шоста статті 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»).

Частиною 8 статті 43 ЦПК України встановлено, що якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи, що заява від імені ОСОБА_1 , що надійшла в електронній формі на електронну адресу суду, не підписана електронним цифровим підписом її автора, така заява не береться судом до уваги та підлягає поверненню особі, яка її подала.

Отже від відповідача відзив на позов до суду не надходив, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Крім того, відповідача повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

У призначені судові засідання відповідач не з`явилася, причини неявки суду не відомі.

Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлена про порядок розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного висновку.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 01 липня 2022 року розірвано, що підтверджується копією рішення Корольовського районного суду м. Житомира у справі №296/2742/22 (а.с. 20-21).

У сторін є двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 10,11).

Договором від 25 липня 2023 року, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , визначено місце проживання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).

Згідно витягів з реєстру Березівської територіальної громади від 19.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом із своїми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 12,13,14).

10 травня 2024 року Житомирським районним судом Житомирської області видано судовий наказ у справі №278/2595/24 яким вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини усіх її видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 7 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с.18).

З акту №47 обстеження умов проживання від 14 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Умови проживання добрі, наявні побутові зручності для проживання дітей, забезпечення меблями, технікою. Для виховання та розвитку дітей створені такі умови: облаштовано окремі кімнати для дітей, в наявності дитячий одяг, взуття, іграшки, шкільний інвентар, гаджети (а.с. 23).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 навчається у Поліському національному університеті, що підтверджується договором про навчання у закладі вищої освіти №198 від 01.09.2023 року (а.с.25-26), ОСОБА_3 є учнем Ліцею №33 міста Житомира, що підтверджується довідкою Ліцею №33 міста Житомира від 14.05.2024 року (а.с.22).

З довідки Ліцею №33 міста Житомира від 14.05.2024 року також вбачається, що мати ОСОБА_3 ОСОБА_1 , за період навчання не спілкувалася вчителями, не цікавилася досягненнями сина, не відвідувала батьківські збори (а.с.22).

Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Станишівської сільської ради №12 від 27 травня 2024 року, який затверджений рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради №122 від 20 червня 2024 року, вирішено вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (а.с.64,65).

28.01.2025 в якості свідка було допитано ОСОБА_4 (сусідка позивача), яка будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази засвідчила, що вона разом зі своєю сім`єю з 2022 року проживає в АДРЕСА_1 , проте жодного разу не бачила відповідачки. Вказала, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають разом з позивачем, який займається їх вихованням та утриманням, водить до школи, купує продукти. Крім того, їй відомо, що з початку війни відповідачка виїхала за кордон.

05.03.2025 в якості свідка було допитано ОСОБА_5 (двоюрідний брат позивача та хрещений батько ОСОБА_3 ), який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази засвідчив, що з лютого 2021 року діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають разом з позивачем, та перебувають на його утриманні. Відповідачка виїхала за кордон та не піклується про своїх дітей. Останній раз навідувала дітей у січні 2023 року, в 2024 році відповідачки не було.

Позивач звертаючись до суду посилається на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей, необхідно йому для юридичної фіксації факту знаходження дітей на його утриманні з метою оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дітей, які виховуються лише одним з батьків, а також для звернення до державних, медичних та освітніх закладів від імені та в інтересах дітей, без участі матері.

При вирішенні питання захисту прав та інтересів позивача суд має виходити з обставин викладених в позовній заяви, зокрема щодо підстав звернення з позовом.

Відповідно до висновку зробленого в постанові Верховного Суду від 13.10.2022 року у справі №755/1938/22, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відносини по вихованню дітей регулюються нормами СК України на засадах добровільності.

Так, згідно із ч.ч.2, 3 ст.54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 СК України.

Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

За приписами ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст.158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Згідно із ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Отже встановлення обставин (факту) самостійного виховання дитини одним із батьків та нехтування такими обв`язками іншим із батьків, може мати місце та є необхідним при вирішенні в судовому порядку питання визначення місця проживання дитини, позбавлення одного з батьків батьківських прав, встановлення порядку побачень з дитиною.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

В даній справі встановлення фактів спільного проживання батька з дітьми, виховання дітей батьком та утримання батьком дітей не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві.

Як встановлено, 10.05.2024р. Житомирським районним судом Житомисрької області по справі №278/2595/24 видано судовий наказ, яким стягнуто з матері ОСОБА_1 на користь батька ОСОБА_1 аліменти на утримання їх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з чого слідує, що мати також приймає участь в утриманні дітей.

Зі змісту договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 25.07.2023р. вбачається, що мати дітей ОСОБА_1 також приймає участь у вихованні дітей, у договорі чітко вказано, що мати має право зустрічатися на території України та без перешкод спілкуватися з дітьми, також мати зобов`язується брати участь у вихованні та духовному розвитку дітей, незалежно від стосунків з батьком, тощо (п.2.1, 3.2 договору).

Рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради №122 від 20 червня 2024 року, як органом опіки та піклування вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (а.с.64,65)

З отриманої на запит суду інформації з Державної прикордонної служби України та з пояснень позивача, відповідач ОСОБА_1 приїздила до України.

Вказане вище свідчить, що питання проживання дітей з батьком, їх виховання, а також їх утримання, сторони врегулювали самостійно як за допомогою договірних зобов`язань, так і на підставі прийнятих судом та органом опіки та піклування рішень. Факт проживання дітей з батьком та їх виховання не оспорюється відповідачем, при цьому перешкод у реалізації своїх прав та у виконанні обов`язків щодо дітей сторони не створюють.

Отже з матеріалів справи не вбачається наявності спору між сторонами щодо виховання дітей батьком.

Посилання позивача на необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей з метою отримання різного виду соціальний пільг, а також для усунення потреби у зверненні до матері щодо отримання дозволу на лікування, навчання, переміщення дітей, є загальним твердження, ним не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, або відмови матері у дозволі на виїзд чи лікування дітей, що, в свою чергу, порушувало б права дітей. Водночас виконання батьківських обов`язків та реалізація прав як батьком так і дитиною, пов`язано з конкретними правовідносинами, в ході яких можуть виникати спірні ситуації, а тому у разі їх вирішення в судовому порядку виникає потреба у залученні до участі у справі в якості відповідача особи, яка є стороною таких правовідносин та дії якої оскаржуються.

При цьому судовий захист порушених прав та інтересів здійснюється у певний спосіб, який залежить від виду спірних правовідносин та кола їх суб`єктів.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

У справах позовного провадження встановлення факту самостійного виховання дітей, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З огляду на викладене суд констатує, що вимога про встановлення факту самостійного виховання дітей без заявлення інших позовних вимог, у зв`язку з чим цей факт встановлюється, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав позивача, а є лише підставою для вирішення інших позовних вимог, іншої справи.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Також суд звертає увагу, що на момент розгляду справи донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повноліття.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд повністю відмовив в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача залишаються за ним.

Керуючись ст.ст. 5, 150, 144, 157, 164 СК України, ст.ст.4, 13, ст.76, 77, 247, 258-265, 280-282, 315, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ (служба) у справах дітей Станишівської сільської ради, про встановлення факту самостійного виховання дітей - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено відповідачем шляхом подання до Корольовського районного суду м.Житомира заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: відділ (служба) у справах дітей Станишівської сільської ради, адреса: с. Станишівка, вул. Кооперативна, 3, Житомирський район, .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 08.04.2025