Справа № 587/318/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року Сумський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Вортоломей І. Г., за участю секретаря судового засідання Бондаренко О. М., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння та земельні ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30 грудня 2003 року під час перебування подружжя у шлюбі на ім`я відповідача було придбано за договором незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, жилий будинок за номером АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради. Договір було посвідчено 30 грудня 2003 року приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т. С., про що вчинено запис про реєстрацію в реєстрі за № 6887.

Враховуючи норми законодавства, що діяло на момент набуття права власності на майно, а саме ст. ст. 128, 224, 227 Цивільного кодексу Української РСР, вважає, що 30 грудня 2003 року виникло право власності на об`єкт нерухомості незавершений будівництвом житловий будинок. Посилаючись на норми статті 16 Закону України Про власність, чинного станом на дату набуття подружжям права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, на якій останнє розташоване, зазначає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначає, що в період з 2016 по 2023 роки Сумським районним судом розглядалася справа № 587/1240/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4 , про поділ сумісно нажитого майна, об`єктом поділу у якій було зазначене вище майно як об`єкти нерухомості. В той же час 08 січня 2024 року Сумським апеляційним судом було відмовлено у поділі нерухомого майна (незавершеного будівництвом житлового будинку), в зв`язку з чим виникло порушене право власності позивача, яке не визнається відповідачем, та відповідно виникли підстави для звернення до суду з позовом про визнання права власності на незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, жилий будинок за номером АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради, а також на земельні ділянки, на яких розташований будинок.

Позивачка просить суд визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, жилий будинок за номером дванадцять по АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради, а також земельні ділянки площею 0,1111 га кадастровий номер :05:002:0127 та площею 0,1455 га, кадастровий номер :05:002:0128, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити.

17 лютого 2024 року від представника відповідача адвоката Бороха В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить в задоволенні позовних вимог відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю.

Посилаючись на норми ст. 255 ЦПК України, зазначає, що позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. У вказаному випадку вбачається зловживання позивачкою правом на звернення до суду з позовом, оскільки ОСОБА_2 вже зверталась 06 липня 2016 року з аналогічною позовною заявою (справа № 587/1240/16-ц). Зазначений спір був вирішений. Постановою Сумського апеляційного суду від 04 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено. Вважає, що закриття провадження у справі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Крім того, вважає, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачкою було пропущено строк позовної давності, тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 12 липня 2003 року Сумським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 (Том 1, а.с. 15).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2013 року у справі №591/3732/13-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 20 серпня 2013 року (Том 1, а.с. 17).

30 грудня 2003 року на ім`я відповідача придбано за договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом жилого будинку незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, жилий будинок за номером АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради. Договір було посвідчено 30 грудня 2003 року приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., про що вчинено запис про реєстрацію в реєстрі за № 6887 (Том 1, а.с. 20).

Відповідно до умов договору право власності на незакінчений будівництвом жилий будинок виникло в відповідача з моменту нотаріального посвідчення договору.

Незавершений будівництвом жилий будинок належав продавцю на підставі рішення Одинадцятої сесії Двадцять першого скликання Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області від 03 липня 1992 року про виділення земельної ділянки і дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку і господарських будівель.

26 березня 2004 року відповідачу на підставі рішення 12 сесії 24 скликання Косівщинської сільської ради передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,1111 га для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія СМ №117921, а також площею 0,1455 га для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія СМ №117922, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 21, 22).

Відповідачем не визнається право спільної сумісної власності позивача на незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, жилий будинок за номером АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки, на яких розташований будинок, що підтверджується заявами по суті спору, поданими відповідачем.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Щодо закриття провадження у справі.

Як випливає зі змісту пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору.

Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні правові позиції викладені 19 січня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 766/4505/20, провадження № 61-14440св21 (ЄДРСРУ № 102634351), від 21 грудня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 295/983/21, провадження № 61-13906св21 (ЄДРСРУ № 102149078), від Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в рамках справи № 522/11482/20, провадження № 61-12240св21 (ЄДРСРУ № 101712079) та від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20, провадження № 61-12194св21 (ЄДРСРУ № 101064311).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Представник відповідача, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, просить суд закрити провадження у вказаній справі, оскільки тотожний спір уже вирішений судом у справі № 587/1240/16-ц.

Вивченням доданих до матеріалів справи рішень у цій справі встановлено, що судом вирішено спір щодо поділу майна подружжя та виділення кожному конкретно визначеного нерухомого та рухомого майна. У справі, що розглядається, позивачка просить визнати право спільної сумісної власності на незавершений будівництвом жилий будинок та земельні ділянки, що свідчить про нетотожність предмету вказаних позовів та підстав, на яких вони ґрунтуються. За таких обставин суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі за п. 3 ч.1 ст. 255 ЦК України, оскільки відсутнє рішення, яке набрало законної сили щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тим самих підстав. За таких обставин заявлений позивачкою позов із зазначених нею предмету та підстав має бути вирішений судом.

Преюдиційність встановлених обставин справи.

У той же час відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі № 587/1240/16-ц між тими самими сторонами вирішувалось питання щодо поділу майна подружжя, набутого ними під час шлюбу, в тому числі щодо незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровими номерами :05:002:0127 та :05:002:0128.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Тому фактичні обставини, встановлені у справі № 587/1240/16-ц,щодо незавершеного будівництвом, що складає 69% готовності, житлового будинку та земельних ділянок, які знаходяться під цим майном з кадастровими номерами :05:002:0127 та :05:002:0128, є преюдиційними у цій справі, що розглядається судом.

Щодо вимог про визнання права спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2003 року ОСОБА_3 придбав незавершений будівництвом, що складав 69 % готовності, жилий будинок по АДРЕСА_1 на земельній ділянці Косівщинської сільської ради, який належав продавцю ОСОБА_6 на підставі рішення Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області від 03 липня 1992 року про виділення земельної ділянки і дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку і господарських будівель.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України(далі - СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного домоволодіння, а також Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Вирішуючи справу №587/1240/16-ц, судом встановлено, що ОСОБА_6 , у якого 30 грудня 2003 року ОСОБА_3 придбав незавершене будівництвом домоволодіння, у 1992 році виконавчим комітетом Сумської районної ради народних депутатів виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1 . Однак, план забудови земельної ділянки забудовника ОСОБА_6 суттєво відрізняється від плану присадибної ділянки станом на 27 грудня 2003 року, в тому числі щодо розміру та конфігурації житлового будинку.

На підставі технічного паспорту від 24 травня 2017 року на вказане домоволодіння та висновку будівельно-технічної експертизи, проведеної в рамках тієї справи, суд встановив, що в садибі в АДРЕСА_1 житловий будинок та господарська будівля збудовані самочинно без відповідних дозволів. Тобто спірне незавершене будівництвом домоволодіння є самочинно збудованим.

Вказаний факт є преюдиційним і повинен застосовуватись у справі, що розглядається, оскільки встановлений у справі між тими самими сторонами.

В ході розгляду вказаної справи встановлено, що спірне домоволодіння перебуває під охороною відповідних служб, будь-яких дій щодо завершення будівництва, введення його в експлуатацію сторонами не вживалось. Тому на цей час вказане майно перебуває у статусі незавершеного будівництва та самочинно збудованого майна.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 ЦК України).

Тому незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , як самочинно збудований не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судова практика Великої Палати Верховного Суду є сталою у висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19).

За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Однак таких позовних вимог позивачка не заявляла.

Щодо визнання права спільної сумісної власності на земельні ділянки

Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (30 грудня 2003 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Враховуючи те, що незавершений будівництвом житловий будинок не набув статусу об`єкта нерухомості, оскільки є лише будівельними матеріалами, право спільної сумісної власності на нього не набувається. Відповідно і право спільної сумісної власності на земельні ділянки, на яких він фактично знаходиться, в порядку ст. 120 ЗК України у колишнього подружжя не набулось.

Крім того, у рішенні Сумського апеляційного суду від 04 січня 2024 року у справі №587/1240/16-ц, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 26 червня 2024 року, зазначено, що земельні ділянки з кадастровим номером 050020127, площею 0,1111 га, та з кадастровим номером 050020128, площею 0,1455 га ОСОБА_3 передано у власність на підставі рішення Косівщинської сільської ради Сумського району від 26 березня 2004 року, а тому відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 та не підлягає поділу між сторонами.

Та обставина, що вказані земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача, тому не можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності, є встановленою, має преюдиційне значення під час розгляду вказаної справи і не підлягає додатковому доведенню.

За таких обставин, враховуючи, що незавершений будівництвом, що складає 69% готовності, житловий будинок не набув статусу нерухомого майна, тому не є об`єктом права власності, а також належність спірних земельних ділянок на праві особистої приватної власності відповідачу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо застосування строку позовної давності.

Згідно із статтями 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що «перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові за необґрунтованістю. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушено, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, правові підстави для вирішення питання про застосування строків позовної давності відсутні.

Щодо заходів забезпечення позову

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Вказаним пунктом також роз`яснено, що підставою для скасування заходів забезпечення позову також є випадки, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Аналіз зазначених правових норм і роз`яснення Пленуму Верховного Суду дає можливість зробити висновок про те, що підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову, тощо.

Відповідно ч. ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Отже, заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Сумського районного суду від 20 березня 2024 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 77-80, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 20 березня 2024 року, а саме заборону відчуження незавершеного будівництвом жилого будинку в АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровими номерами №:05:002:0127, №:05:002:0128, які належать ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , скасувати.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 квітня 2025 року.

Суддя І. Г. Вортоломей