РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/6759/24

Номер провадження 2/495/1380/2025

21 березня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, для проживання дитини разом із батьком, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, для проживання дитини разом із батьком, в якому просить суд:

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з фактом самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Стислий виклад позиції позивача

Свою заяву позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що між ним та відповідачкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 29 серпня 2017 року було укладено шлюб, який був зареєстрований 29 серпня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 751.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 24 жовтня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1133.

На даний момент ведення сумісного господарства та сумісне проживання сторін фактично припинено.

За домовленістю між Позивачем та Відповідачем спільна малолітня дитина проживає разом з батьком за адресою місця проживання батька.

Водночас, нещодавно, Відповідач самостійно, не повідомивши Позивача як батька дитини змінила місце проживання дитини без певної причини, після чого батьку знадобився деякий час для знаходження Відповідача.

На даний час, дитина проживає із Позивачем та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні та утриманні Позивача.

В цей час дитина завжди була належним чином забезпечена, погодована. Відповідач поміж тим не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю.

Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям.

Заробіток, матеріальний стан Позивача не викликає сумнівів в можливості забезпечувати все необхідне для дитини.

Водночас, Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Відповідач не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною й протиправною поведінкою, показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров?я, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти.

Вносить перешкоди у спілкуванні дитини з бабусею, дідусем, іншими родичами та однолітками.

Також, Відповідач не надає жодних грошових коштів на утримання дитини.

Позивач зазначає, що у зв?язку з ухиленням матері від обов?язків з виховання та утримання дитини, є всі підстави для відібрання та передання дитини батькові на самостійне виховання та утримання за його місцем проживанням. Необхідність визначення місця проживання дитини із Позивачем викликана неналежною поведінкою Відповідача по відношенню до спільної дитини сторін, відсутністю поваги до неї та прояву інтересу до її виховання.

Тим самим Відповідач фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків та не приймає участі у здобутті дитини морального та фізичного виховання.

Також, такі обставини щодо самостійної зміни Відповідачем місця проживання дитини без повідомлення Позивача як батька дитини є обґрунтованими підставами вважати, що проживання дитини за місцем проживання Відповідача не відповідатиме найкращим інтересам дитини, та підлягає відібранню дитини від матері.

Процесуальні дії у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2024 року провадження було відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 грудня 2024 року зазначену вище справу було прийнято до провадження судді Анісімової Н.Д. та призначено підготовче судове засідання по справі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак згідно поданої до суду позовної заяви просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, однак до суду надійшла нотаріально завірена заява ОСОБА_2 відповідно до якої остання вказує, що вона усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, з усіма позовними вимогами за позовом ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, для проживання дитини разом із батьком згодна у повному обсязі. Просить розглядати справу за її відсутності.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідачкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 29 серпня 2017 року було укладено шлюб, який був зареєстрований 29 серпня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 751.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 24 жовтня 2017 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1133.

На даний момент ведення сумісного господарства та сумісне проживання сторін фактично припинено.

За домовленістю між Позивачем та Відповідачем спільна малолітня дитина проживає разом з батьком за адресою місця проживання батька.

Водночас, нещодавно, Відповідач самостійно, не повідомивши Позивача як батька дитини змінила місце проживання дитини без певної причини, після чого батьку знадобився деякий час для знаходження Відповідача.

На даний час, дитина проживає із Позивачем та перебуває на утриманні Позивача, а також перебуває на самостійному вихованні та утриманні Позивача.

В цей час дитина завжди була належним чином забезпечена, погодована. Відповідач поміж тим не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю.

Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям.

Заробіток, матеріальний стан Позивача не викликає сумнівів в можливості забезпечувати все необхідне для дитини.

Водночас, Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Відповідач не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною й протиправною поведінкою, показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров?я, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти.

Вносить перешкоди у спілкуванні дитини з бабусею, дідусем, іншими родичами та однолітками.

Також, Відповідач не надає жодних грошових коштів на утримання дитини.

У зв?язку з ухиленням матері від обов?язків з виховання та утримання дитини, є всі підстави для відібрання та передання дитини батькові на самостійне виховання та утримання за його місцем проживанням. Необхідність визначення місця проживання дитини із Позивачем викликана неналежною поведінкою Відповідача по відношенню до спільної дитини сторін, відсутністю поваги до неї та прояву інтересу до її виховання.

Тим самим Відповідач фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків та не приймає участі у здобутті дитино морального та фізичного виховання.

Також, такі обставини щодо самостійної зміни Відповідачем місця проживання дитини без повідомлення Позивача як батька дитини є обґрунтованими підставами вважати, що проживання дитини за місцем проживання Відповідача не відповідатиме найкращим інтересам дитині, та дитина підлягає відібранню від матері.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вище наведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, зважаючи на те, що відповідачка в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком за адресою постійного проживання батька, беручи до уваги матеріали справи, зокрема з яких встановлено, що батьком створені належні умови для проживання дитини, суд вважає, що оскільки насамперед мають бути забезпечені якнайкращі інтереси малолітньої дитини, тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з нею та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Висновки суду

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою постійного проживання останнього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та спрямовані на захист прав та законних інтересів малолітньої дитини, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, для проживання дитини разом із батьком - задовольнити у повному обсязі.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з фактом самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Д. Анісімова